Start

John Green a David Levithan

WILL GRAYSON, WILL GRAYSON

Copyright © 2010 by John Green and David Levithan

Translation © 2016 by Tamara Chovanová

Poetry translation © 2016 by Zuzana Manínska

Cover art © W. H. Chong

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Will Grayson, Will Grayson (Penguin Group, New York 2010) preložila Tamara Chovanová.

Redigovala Anna Šikulová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v edícii YOLI v roku 2016 ako svoju 876. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4795-6

Davidovi Leventhalovi

(za to, že je vždy nablízku)

DL

Tobiasovi Huismanovi

JG

Prvá kapitola

Keď som bol malý, otec mi hovorieval: „Will, môžeš si vyberať kamarátov a môžeš si vyberať šušne z nosa, ale nemôžeš kamarátovi vyberať šušne z nosa.“ Keď som mal osem rokov, zdalo sa mi, že to je bystrý postreh, ale ukazuje sa, že je z viacerých stránok nesprávny. Predovšetkým, človek si nemôže vyberať kamarátov, inak by som sa nekamarátil s Drobcom Cooperom.

Drobec Cooper nie je najozajstnejší gej na svete a nie je ani najväčší človek na svete, ale verím, že je najväčší človek, ktorý je skutočne, skutočne gej, no aj najozajstnejší gej na svete, ktorý je skutočne, skutočne veľký. Drobec je mojím kamošom od piatej triedy okrem posledného polroka, keď bol totálne zaujatý skúmaním rozsahu svojej homosexuality a ja som bol totálne zaujatý tým, že som mal prvý raz v živote skutočnú partiu kamošov, ktorí sa rozhodli, že sa so mnou nikdy viac nebudú rozprávať pre dva drobné prehrešky:

Keď ktorýsi člen správnej rady školy dal najavo pobúrenie, že gejovia sa stretávajú v šatni, bránil som právo Drobca Coopera byť obrovský (a preto najlepší člen útoku nášho mizerného futbalového mužstva) a byť gej v liste do školských novín, ktorý som, ja hlupák, podpísal.

Jeden chalan z tej partie kamošov, volal sa Clint, rozprával o tom liste pri obede a medzi rečou ma označil za bukvicu, a keďže som nevedel, čo je bukvica, spýtal som sa: „Ako to myslíš?“ A vtedy ma znova označil za bukvicu a ja som Clintovi povedal, aby mi vyliezol na hrb, vzal som si tácku a odišiel som.

Čo zrejme znamenalo, že ja som opustil partiu kamošov, hoci som mal opačný pocit. V skutočnosti ma ani jeden z nich nemal naozaj rád, ale boli mi blízki, a to sa ráta. A teraz mi nie sú blízki, takže som zostal bez parťákov.

Teda ak sa neráta Drobec. A ten by sa zrejme mal rátať.

Pár týždňov po tom, čo sme sa v treťom ročníku vrátili z vianočných prázdnin, sedel som na svojom vyhradenom mieste v učebni algebry, keď vtom valčíkovým krokom vošiel dnu Drobec, dres zastrčený do nohavíc, hoci futbalová sezóna sa dávno skončila. Drobcovi sa každý deň nejakým zázrakom podarí vtlačiť do lavice vedľa mňa a ja každý deň žasnem, že to dokáže.

A tak keď sa teraz vtlačil do lavice, znova som patrične užasol, a vtedy sa obrátil na mňa a zašepkal dosť nahlas, lebo v kútiku duše chcel, aby to počuli aj ostatní: „Som zaľúbený.“ Prevrátil som oči, pretože Drobec sa zaľúbi každú hodinu do nejakého nového chudáka. Všetci vyzerajú rovnako: vycivení, spotení, opálení, ale to opálenie je hrozné, lebo všetci ľudia v Chicagu, ktorí sú vo februári opálení, sú opálení umelo, a chalani, ktorí predstierajú, že sú opálení – je mi jedno, či sú gejovia –, sú smiešni.

„Si taký cynický,“ Drobec len mávol rukou.

„Nie som cynický, Drobec,“ bránil som sa.

„Som praktický.“

„Si robot,“ vyhlásil. Drobec si myslí, že neviem prejaviť pocity, pretože naposledy som plakal na svoje siedme narodeniny, keď som videl film Všetky psy idú do neba. Podľa názvu som si mohol domyslieť, že sa to neskončí veselo, ale na svoju obranu môžem povedať len to, že som mal sedem rokov. A odvtedy som neplakal. Jednoducho nechápem, aký má zmysel plakať. Okrem toho mám pocit, že plaču sa možno vyhnúť – okrem úmrtia príbuzných a podobne –, stačí, ak sa človek drží dvoch veľmi jednoduchých pravidiel:

Na všetko zvysoka kašle.

Drží hubu.

Všetky nešťastia, čo sa mi kedy stali, vyplývali z toho, že som nezachoval jedno z týchto pravidiel.

„Viem, že je to ozajstná láska, lebo ju cítim,“ vyhlásil Drobec.

Očividne sa bez nášho vedomia začala hodina, lebo pán Applebaum, ktorý sa tvári, že nás učí algebru, no väčšinou do nás vtĺka, že bolesť a utrpenie treba niesť stoicky, sa nahlas spýtal:

„Čo cítiš, Drobec?“

„Lásku!“ odvetil Drobec. „Cítim lásku.“ Všetci sa obrátili a buď sa zasmiali, alebo zastonali, a keďže sedím vedľa neho a je to môj najlepší a jediný kamoš, smejú sa aj na mne, a presne z toho dôvodu som si nemal vybrať Drobca Coopera za kamoša. Púta na seba priveľa pozornosti. Okrem toho je patologicky neschopný držať sa oboch mojich pravidiel. A tak len chodí tým svojím valčíkovým krokom, bez prestania rozpráva a potom je zmätený, keď naňho svet serie. A, samozrejme, keďže som v jeho blízkosti, znamená to, že svet serie aj na mňa.

Po hodine som šiel do šatne a civel som do svojej skrinky. Nechápal som, ako som mohol nechať doma Šarlátové písmeno, keď vtom Drobec prišiel so svojimi kamošmi z homo-hetero aliancie s Garym (ktorý je gej) a Jane (ktorá možno je a možno nie je lesba – nikdy som sa jej na to nespýtal) a Drobec mi povedal: „Všetci si tuším myslia, že som ti dnes na algebre vyznal lásku. Vraj milujem Willa Graysona. Nie je to najväčšia blbosť, akú si kedy počul?“

„No super,“ odvetil som.

„Ľudia sú hrozní debili,“ pokračoval Drobec. „Akoby bolo niečo zlé na tom, že je človek zaľúbený!“

Vtedy Gary zastonal. Keby som si mohol vybrať kamoša, vybral by som si Garyho. Drobec sa zblížil s Garym, Jane a s Garyho chalanom Nickom, keď vstúpil do skautingu, kým som bol členom partie kamošov. Garyho veľmi nepoznám, lebo som sa znova skamošil s Drobcom pred dvoma týždňami, ale zdal sa mi najnormálnejším človekom, s akým sa Drobec kedy kamošil.

„Je rozdiel medzi tým, keď je človek zaľúbený,“ vyhlásil Gary, „a tým, keď to oznámi na hodine algebry. Teda aby si mi rozumel, máš právo ľúbiť Zacha.“

„Billyho,“ podotkol Drobec.

„Počkaj, čo sa stalo so Zachom?“ spýtal som sa – bol by som odprisahal, že Drobec ľúbil počas hodiny algebry nejakého Zacha. Ale od jeho vyhlásenia uplynulo štyridsaťsedem minút, tak možno prehodil rýchlosť. Drobec mal doteraz zhruba 3 900 frajerov – z toho polovicu na internete.

Gary, ktorý bol rovnako zarazený z existencie Billyho ako ja, sa oprel o skrinku a zľahka narazil čelom na antikoro. „Drobec, to, že si taká kurva, nerobí dobre našej veci.“

Pozrel som na Drobca a poznamenal som: „Mohli by sme skoncovať s tými klebetami o našej láske? Kazí mi to šance u dám.“

„To, že ich voláš dámy, ti takisto veľmi nepomôže,“ podotkla Jane.

Drobec sa zasmial. „Ale vážne,“ povedal som mu, „vždy mám z toho problémy.“ Drobec na mňa výnimočne pozrel vážne a prikývol.

„Ale podotýkam,“ ozval sa Gary, „že by si mohol obísť horšie ako Willy Grayson.“

„Veď aj obišiel,“ poznamenal som.

Drobec urobil piruetu uprostred chodby a so smiechom vykríkol: „Milý svet, nie som zaľúbený do Willa Graysona. Ale počuj, svet, mal by si o Willovi Graysonovi niečo vedieť.“ A začal spievať broadwayským barytónom: „Nemôžem bez neho žiť!“ Ľudia sa smiali, ujúkali a tlieskali, zatiaľ čo Drobec pokračoval v serenáde, kým som šiel na hodinu angličtiny. Bola to dlhá cesta, najmä keď ma niekto podchvíľou zastavil a spýtal sa, aká je sodomia s Drobcom Cooperom alebo ako nájdem Drobcovho minivtáka pod jeho tučným bruchom. Reagoval som ako vždy – sklopil som pohľad a rýchlo som kráčal ďalej. Viem, že len vtipkujú. Viem, že k tomu, že človek niekoho pozná, patrí aj to, že je k nemu protivný. Drobec má vždy poruke niečo geniálne ako: „Vzhľadom na to, že ma teoreticky nechceš, venuješ až priveľa času myšlienkam a rečiam o mojom penise.“ U Drobca to možno funguje, ale u mňa nie. U mňa funguje dodržiavanie pravidiel. A tak držím hubu a krok a o chvíľu je po všetkom.

Naposledy som povedal niečo, čo stálo za to, keď som napísal ten posratý list šéfredaktorovi o tom, že posratý Drobec Cooper má posraté právo byť posratou hviezdou v našom futbalovom mužstve. Vôbec neľutujem, že som napísal ten list, ľutujem len, že som ho podpísal. Tým podpisom som jasne porušil pravidlo držať hubu – a pozrite, kam ma to dostalo: v utorok popoludní som sám a civiem na svoje čierne conversy.

V ten večer, krátko nato, ako som objednal pizzu pre seba a svojich rodičov, ktorí sa – ako vždy – zdržali v nemocnici, mi zavolal Drobec Cooper a ticho vyhŕkol: „Kapela Neutral Milk Hotel organizuje v Skrýši stretnutie po rokoch a vôbec to nepropagujú, takže o tom nikto nevie a je to v riti, Grayson, je to v riti!“

„To je fakt v riti!“ zvolal som. Drobec je v tomto smere geniálny – vždy keď sa deje niečo úžasné, dozvie sa o tom prvý. Zvyčajne sa nedám ľahko uniesť, ale kapela Neutral Milk Hotel mi tak trochu zmenila život. V roku 1998 vydali absolútne fantastický album In the Aeroplane Over the Sea a odvtedy o nich nebolo počuť, údajne preto, lebo ich spevák žije v jaskyni na Novom Zélande. V každom prípade je to génius. „Kedy?“

„Neviem, len teraz som sa o tom dopočul. Zavolám aj Jane. Ona ich má takmer rovnako rada ako ja. Tak zatiaľ. A teraz poďme do Skrýše.“

„Som doslova na ceste,“ odvetil som a otvoril som dvere na garáži.

Z auta som zavolal mame. Oznámil som jej, že v Skrýši hrá Neutral Milk Hotel, a ona zatiahla: „Kto? Čože? Ideš sa hrať na skrývačku?“ Vtedy som jej zahmkal pár taktov jednej ich skladby a mama povedala: „Aha, tú pieseň poznám. Je v tom mixe, ktorý si mi pripravil,“ a ja som odvetil: „Presne tak,“ a ona na to: „Ale o jedenástej nech si doma,“ a ja som namietol: „Mami, toto je historická udalosť. História nepozná večierku,“ a ona vyhlásila: „O jedenástej nech si doma,“ a ja som zamrmlal: „No dobre. Kriste,“ a vtedy už išla niekomu vyoperovať nádor.

Drobec Cooper žije v rezidencii s rodičmi, najbohatšími na svete. Tuším ani jeden z jeho rodičov nie je zamestnaný, ale sú tak nechutne prachatí, že Drobec nežije priamo v rezidencii, ale v bývalom prístrešku pre koče, a úplne sám. Ten hajzlík tam má tri hajzle, tri spálne a v chladničke vždy pivo, rodičia ho vôbec neotravujú, takže tam môžeme presedieť celý deň a hrať futbalové videohry, popíjať pivo Miller Lite, ibaže Drobec nenávidí videohry a ja nenávidím pivo, takže väčšinou hráme šípky (má terč), počúvame hudbu, rozprávame sa a študujeme. Práve som vyslovil D z mena Drobec, keď vybehol zo svojej izby s jednou čiernou koženou mokasínou na nohe, s druhou v ruke a kričal: „Hýb kostrou, Grayson, švihaj, švihaj!“

A všetko nám klapalo. Na Sheridan Road nebola veľmi hustá premávka, a tak som rezal zákruty ako jazdec formuly jeden, počúvali sme pritom moju obľúbenú skladbu od Neutral Milk Hotel – volá sa Holland, 1945, potom sme sa dostali na Lake Shore Drive a videli sme, ako vlny Michiganského jazera narážajú na breh, a do okien nám fúkal špinavý studený vzduch a to sa mi páčilo, páčila sa mi aj vôňa Chicaga – Chicago je poloslaná voda jazera, sadze, pot a mastnota, a to sa mi páči, páči sa mi tá skladba a to, ako Drobec hovorí: Milujem túto skladbu, a pritom sklápa slnečnú clonu, aby si mohol lepšie našuchoriť vlasy. Vtedy som si pomyslel, že Neutral Milk Hotel uvidí mňa, tak ako ja uvidím ich, a tak som sa na seba pozrel do spätného zrkadla. Tvár som mal priveľmi hranatú a oči priveľké, akoby som bol stále prekvapený, ale s tým už nič nenarobím.

Skrýša je bar postavený z dosiek a nachádza sa medzi nejakou továrňou a budovou ministerstva dopravy. Nepôsobí vôbec nóbl, ale ťahá sa pred ňou rad, hoci je ešte len sedem. A tak sme sa s Drobcom aj my postavili do radu, kým prišiel Gary a možno lesba Jane.

Jane mala pod rozopnutým kabátom tričko s véčkom a nápisom Neutral Milk Hotel. Jane sa zjavila v Drobcovom živote zhruba v čase, keď som z neho zmizol ja, takže sa veľmi dobre nepoznáme. Ale aj tak môžem povedať, že je momentálne moja štvrtá najlepšia kamoška a očividne má dobrý vkus, pokiaľ ide o hudbu.

Kým sme stáli na mraze pred Skrýšou, pridala sa k nám a povedala mi ahoj, ani na mňa nepozrela, a ja som odvetil ahoj, a vtedy vyhlásila: „Táto kapela je absolútne geniálna,“ a ja som odvetil: „Viem.“

Toto bol asi môj najdlhší rozhovor s Jane. Kopol som do štrku a díval som sa, ako moju nohu zahalil obláčik prachu, a povedal som Jane, ako mám rád skladbu Holland, 1945, a ona odvetila: „Ja mám rada ich menej dostupné skladby. Polyfonické a hlučné.“ Len som prikývol v nádeji, že vyzerám, akoby som vedel, čo znamená polyfonický.

Jedno je pre Drobca Coopera príznačné, a to, že mu nemôžete šepkať do ucha, aj keď ste dosť vysoký ako ja, lebo ten hajzlík meria meter deväťdesiatpäť, takže ho musíte poklopkať po obrovskom pleci a hlavou naznačiť, že mu niečo chcete zašepkať do ucha, a keď sa skloní, môžete sa ho spýtať: „Počuj, ku ktorej strane patrí Jane v rámci homo-hetero aliancie?“ Drobec sa naklonil ku mne a zašepkal mi do ucha: „Neviem. Myslím, že v prvom ročníku mala frajera.“ Podotkol som, že Drobec mal v prvom ročníku 11 542 frajerov, na čo ma štuchol do ramena. On si myslí, že to bol len taký hravý štuchanec, ale v skutočnosti mi spôsobil trvalé nervové poškodenie.

Gary šúchal Jane ramená, aby ju zahrial, až kým sa rad konečne pohol. O päť sekúnd sme videli, ako sa jeden chalan tvári nešťastne – presne ten typ malého opáleného blondiačika, aký sa páči Drobcovi Cooperovi, a tak sa ho Drobec spýtal: „Čo je?“ a chalan odpovedal: „Je to pre starších – nad dvadsaťjeden rokov.“

„Ty,“ oboril som sa na Drobca. „Ty bukvica.“ Stále som nevedel, čo to znamená, ale zdalo sa mi to vhodné.

Drobec Cooper zošpúlil pery a zvraštil čelo. Nato sa obrátil na Jane. „Máš falošný preukaz totožnosti?“ Jane prikývla. „Aj ja,“ pípol Gary. Zatínal som päste aj čeľusť a túžil som kričať, ale namiesto toho som povedal: „No čo už, padám domov,“ pretože ja som nemal falošný preukaz totožnosti.

Vtedy Drobec fakt ticho a fakt rýchlo vyhlásil: „Gary, keď budem ukazovať svoj preukaz, vraz mi z celej sily do ksichtu a ty, Grayson, prejdi dnu akoby nič.“ Chvíľu nikto nič nepovedal, až napokon Gary priveľmi hlasno poznamenal: „Ehm, ja neviem vraziť do ksichtu.“ Boli sme čoraz bližšie k vyhadzovačovi, ktorý mal na lysej hlave obrovské tetovanie, a tak Drobec len zamrmlal: „Veru vieš. Poriadne mi vraz.“

Držal som sa obďaleč a sledoval som to. Jane dala vyhadzovačovi svoj preukaz. Posvietil si naň baterkou, potom pozrel na ňu a podal jej ho. Vtedy prišiel na rad Drobec. Rýchlo som dýchal, lebo kdesi som čítal, že ľudia, ktorí majú dosť kyslíka, pôsobia pokojnejšie, a vtedy som videl, ako sa Gary postavil na špičky, zahnal sa a vrazil Drobcovi do pravého oka. Drobcovi odskočila hlava a Gary skríkol: „Panečku, au-au, moja ruka!“, vyhadzovač priskočil ku Garymu, schytil ho, vtedy sa Drobec Cooper postavil tak, aby vyhadzovačovi zablokoval výhľad na mňa, a keď sa Drobec obrátil, vošiel som do baru, akoby mi Drobec Cooper robil otáčavé dvere.

Keď som bol vnútri, obzrel som sa a videl som, ako vyhadzovač drží Garyho za plecia a Gary so zmraštenou tvárou pozerá na svoju ruku. Vtedy Drobec položil dlaň vyhadzovačovi na plece a vyhlásil: „Len sme trochu haluzili, kamoš. Ale bolo to fakt dobré, Dwight.“ Trvalo mi chvíľu, kým som pochopil, že Gary je Dwight. Alebo Dwight je Gary.

Vyhadzovač poznamenal: „Vrazil ti do oka,“ a Drobec podotkol: „Bol mi to dlžen,“ a vtedy Drobec začal vysvetľovať vyhadzovačovi, že on a Gary/Dwight sú členovia futbalového mužstva DePaulovej univerzity a v posilňovni zle tipoval alebo čo. Vyhadzovač odvetil, že na strednej škole takisto hral futbal, a zrazu začali príjemne konverzovať, vyhadzovač pritom pozrel na Garyho evidentne falošný preukaz totožnosti a všetci štyria sme zrazu boli v Skrýši, sami s kapelou Neutral Milk Hotel a so stovkou neznámych ľudí.

More ľudí pri bare sa rozdelilo, Drobec kúpil dve pivá a jedno mi ponúkol. Odmietol som. „Prečo Dwight?“ spýtal som sa. A Drobec odvetil: „Na preukaze má meno Dwight David Eisenhower Štvrtý.“ Vtedy som sa spýtal: „Odkiaľ, doriti, majú všetci falošné preukazy?“ a Drobec zamrmlal: „Treba poznať správnych ľudí.“ Rozhodol som sa, že aj ja si zoženiem falošný preukaz totožnosti.

„Vieš čo? Tuším si predsa len kopnem to pivo,“ povedal som, hlavne preto, aby som niečo držal v ruke. Drobec mi podal pivo – už si z neho odpil, a potom som sa pretlačil k pódiu bez Drobca, Garyho a bez možno lesby Jane. Bol som tam len ja a pódium, ktoré v tomto podniku malo výšku pol metra, takže keby bol spevák kapely Neutral Milk Hotel mimoriadne nízky – keby meral povedzme meter tridsať –, čoskoro som mu mohol hľadieť do očí. Vtedy vyšli na pódium iní ľudia a zakrátko to tam bolo prepchaté. Už som tam predtým bol na mládeži prístupných podujatiach, ale nikdy to nebolo takéto – nedržal som v ruke pivo, ktorého som si neodpil a ani som to nemal v úmysle, okolo mňa nestáli neznámi ľudia s pírsingom a tetovaním. Každý jeden v Skrýši bol momentálne kúlovejší ako ktokoľvek z mojej partie kamošov. Týmto ľuďom sa nezdám divný, vlastne si ma vôbec nevšímajú. Pokladajú ma za jedného z nich, čo je pre mňa vrchol stredoškolskej kariéry. Som tu, v jednom z najlepších barov druhého najväčšieho mesta Ameriky, na mládeži neprístupnom predstavení medzi stovkami ľudí, ktorí sem prišli, aby si pozreli stretnutie po rokoch jednej z najlepších kapiel posledného desaťročia.

Na pódium vyšli štyria chlapíci, a hoci sa veľmi nepodobali na členov skupiny Neutral Milk Hotel, hovoril som si: No a čo, veď ich fotky som videl iba na webe. A vtedy spustili. Neviem, ako opísať to, čo hrá táto kapela, môžem povedať iba toľko, že to znie, akoby stotisíc lasíc hodili do horúceho oceána. A jeden z tých chlapíkov začal spievať:

She used to love ma, yeah,

But now she hates

She used to screw me, bro

But now she dates

Other guys

Other guys.

Absolútne nebolo možné, aby spevák kapely Neutral Milk Hotel vymyslel, napísal a už vôbec nie spieval taký text – jedine, že by podstúpil operáciu mozgu. A vtedy som si to uvedomil: Stál som v mraze osvieženom výfukovými plynmi a kvôli mne si Gary možno zlomil ruku, aby som počul kapelu, ktorá nie je Neutral Milk Hotel. A hoci nebol nikde v dave ohromených fanúšikov NMH, ktorí ma obklopovali, okamžite som skríkol:

„Bodaj ťa šľak trafil, Drobec Cooper!“

Na konci piesne moje podozrenie potvrdil spevák, keď do úplného ticha zahlásil: „Ďakujeme! Veľmi pekne ďakujeme! NMH sa nepodarilo prísť, ale my sme Ashland Avenue a prišli sme vám zahrať rock!“ Nie, pomyslel som si. Ste Ashland Avenue a prišli ste nám otráviť život. Ktosi mi poklopkal po pleci, a keď som sa obrátil, hľadel som na nevýslovne sexi kočku, ktorá mohla mať čosi vyše dvadsať, v hornej pere sa jej ligotal pírsing, mala žiarivo červené vlasy a čižmy po kolená. „Mysleli sme, že má hrať Neutral Milk Hotel?“ Vyslovila to ako otázku. A ja som chvíľu len jachtal: „J-ja... tiež. Prišiel som kvôli nim.“

Dievča sa naklonilo ku mne a kričalo mi do ucha, aby prehlušilo atonálnu arytmickú urážku slušnosti, ktorá sa volala Ashland Avenue. „Ashland Avenue nie je Neutral Milk Hotel.“ Možno to bolo tým, že miestnosť bola nabitá na prasknutie, a možno tým, že tú kočku som nepoznal, ale zrazu som sa rozhovoril a zakričal som: „Ashland Avenue hrajú teroristom, aby ich donútili hovoriť.“ Kočka sa usmiala a až vtedy som si všimol, že si uvedomuje vekový rozdiel. Spýtala sa ma, kam chodím do školy, a keď som povedal: „Na evanstonskú školu,“ spýtala sa: „To je stredná?“ a keď som odvetil: „Áno, ale nehovor to barmanovi,“ vyhlásila: „Teraz sa cítim ako perverzáčka,“ a keď som sa spýtal: Prečo?“, len sa zasmiala. Viem, že tá kočka po mne nešla, ale aj tak som sa cítil dobre.

A vtedy mi na plece dopadla obrovská ruka, a keď som na ňu pozrel a uvidel som mu na malíčku maturitný prsteň, ktorý nosil od ôsmej triedy, okamžite mi bolo jasné, že to je Drobec. A nejakí blázni tvrdia, že gejovia majú dobrý vkus.

Zvrtol som sa a videl som, že Drobec Cooper roní horúce slzy. V jednej Drobcovej slze by sa ľahko utopilo mača. Naznačil som ústami: ČO SA DEJE?, pretože Ashland Avenue tak jačia, že ma nepočuje, a Drobec Cooper mi podal mobil a odišiel. Na displeji som videl jeho reťazec na facebooku zaostrený na status update.

Čím dlhšie na to mislím, tým viac sa mi zdá, že je koniec skvelého vzťahu, Zach. Ale Drobec je aj tak fasa.

Pretlačil som sa v dave k Drobcovi, chytil som ho za plece a zvrieskol som mu do ucha: „TO JE FAKT NAHOVNO, DORITI,“ Drobec zakričal: „DOSTAL SOM KOPAČKY NA UPDATE STATUSE,“ a ja som odpovedal: „ÁNO, VŠIMOL SOM SI. MOHOL TI RADŠEJ POSLAŤ ESEMESKU. ALEBO MAIL. ALEBO POŠTOVÉHO HOLUBA.“

„ČO MÁM ROBIŤ?“ zrúkol mi Drobec do ucha a ja som bol v pokušení povedať: Dúfajme, že si nájdeš chalana, ktorý vie, že v slove myslím má byť po m ypsilon. Ale iba som mykol plecami, rázne som ho potľapkal po chrbte a odviedol som ho od Ashland Avenue k baru.

Ukázalo sa, že to bola chyba. Tesne predtým, ako sme prišli k baru, zbadal som možno lesbu Jane postávať pri vysokom barovom stolíku.

Oznámila mi, že Gary znechutene odišiel. „To bol zrejme reklamný trik Ashland Avenue,“ poznamenala.

„Ale nijaký fanúšik NMH by nikdy nepočúval takéto divé škreky,“ vyhlásil som.

Vtedy na mňa Jane pozrela veľkými očami, našpúlila pery a povedala: „Môj brat je ich gitarista.“

Cítil som sa ako totálny idiot, a tak som len zamrmlal: „Aha, tak sory, kočka.“

Nato odvetila: „Páni, to bol len pokus o vtip. Keby naozaj bol ich gitaristom, vydedila by som ho.“ V priebehu našej štvorsekundovej konverzácie sa mi podarilo celkom stratiť Drobca, čo nie je ľahké, a tak som Jane povedal o Drobcovom svinskom update statusu na facebooku, a ona sa ešte vždy smiala, keď sa Drobec zjavil pri našom stole s okrúhlou táckou so šiestimi frťanmi so zelenou tekutinou. „Ja nepijem,“ pripomenul som Drobcovi a on prikývol. Posunul pohárik k Jane, ale iba pokrútila hlavou.

Drobec do seba kopol drink, zvraštil tvár a vydýchol. „Chutí to ako Satanov ohnivý vták,“ vyhlásil a potom posunul ďalší pohárik smerom ku mne. „Znie to lákavo, ale dikes,“ odvetil som.

„Ako ma môže,“ zvrieskol Drobec a kopol do seba ďalší drink, „len tak pustiť k vode,“ ďalší pohárik, „na svojom STATUSE po tom, čo som mu povedal, že ho MILUJEM?“ A ďalší drink. „Kam ten posratý svet speje?“ Ďalší. „Fakt ho milujem, Grayson. Viem, ty si myslíš, že táram do vetra, ale vo chvíli, keď sme sa pobozkali, som vedel, že ho milujem. Došľaka! Čo mám robiť?“ Pri poslednom poháriku potlačil vzlyk.

Jane ma poťahala za rukáv, naklonila sa ku mne. Cítil som na šiji jej hrejivý dych a počul som, ako hovorí: „Keď mu tie drinky stúpnu do hlavy, budeme mať problém, dofrasa,“ a pomyslel som si, že Jane má pravdu, okrem toho Ashland Avenue je príšerná kapela, tak by sme mali zo Skrýše čím skôr vypadnúť.

Obrátil som sa, aby som povedal Drobcovi, že je čas odísť, ale zmizol, a tak som znova pozrel na Jane, tá len ustarostene hľadela k baru. Krátko nato sa vrátil Drobec Cooper. Tentoraz niesol iba dva poháriky, chvalabohu.

„Daj si so mnou,“ nabádal ma, ale ja som len pokrútil hlavou, no Jane ma štuchla do chrbta a vtedy som si uvedomil, že sa musím obetovať kvôli Drobcovi. Zalovil som vo vrecku a podal som Jane kľúče od auta. Jediný spôsob, ako zabrániť Drobcovi, aby stiahol všetky drinky farby plutónia, je vypiť jeden drink sám. A tak som vzal do ruky pohárik a Drobec vyhlásil: „Ach, seriem naňho zvysoka, Grayson. Na všetkých seriem,“ a ja som povedal: „Tak na to si s tebou pripijem,“ a aj som to urobil, no len čo som drink zacítil na jazyku, mal som pocit, akoby mi v ústach horel Molotovov koktail – sklo a všetko k tomu. Nechtiac som vypľul celý drink Drobcovi na košeľu.

„Monochromatický Jackson Pollock,“ vyhlásila Jane a potom povedala Drobcovi: „Padáme. Pri tejto kapele mám pocit, akoby mi trhali zub bez injekcie.“

S Jane sme vyšli von spolu a predpokladali sme (čo sa ukázalo správne), že Drobec prizdobený mojím nukleárnym odpadom pôjde za nami. Keďže som nevypil ani jeden z dvoch drinkov, ktoré mi Drobec kúpil, Jane mi oblúčikom hodila kľúče. Chytil som ich, a keď si Jane sadla dozadu, posadil som sa za volant. Drobec sa natlačil na sedadlo spolujazdca. Naštartoval som auto a moje rande s mohutným sklamaním sa končí. Cestou domov som však na to nemal čas myslieť, lebo Drobec mlel stále dokola o Zachovi. Typický Drobec – jeho problémy sú také veľké, že tie vaše sa pri nich celkom stratia.

„Ako sa človek môže tak veľmi mýliť?“ spýtal sa Drobec, zatiaľ čo v aute dunela Janina obľúbená (moja najmenej obľúbená) skladba NMH. Prešiel som po Lake Shore a počul som Jane, ako si vzadu pospevuje trochu falošne, ale rozhodne lepšie, než by som spieval ja v prítomnosti iných, čo však nerobím, lebo zachovávam svoje pravidlo a držím hubu. A Drobec si ďalej mlel: „Ak nemôžeš veriť svojim inštinktom, čomu môžeš veriť?“ Nato som odpovedal: „Môžeš veriť tomu, že ak ti na niekom záleží, zvyčajne sa to zle končí,“ čo je pravda. Ak človeku na niekom záleží, nevedie to niekedy k nešťastiu. Vždy to vedie k nešťastiu.

„Mám zlomené srdce,“ vzdychol Drobec, akoby sa mu to nikdy predtým nestalo, akoby sa to nikdy predtým nestalo nikomu. A možno v tom je problém – možno každý nový rozchod pripadá Drobcovi taký nový, že svojím spôsobom sa mu to naozaj nikdy nestalo. „A ty mi nepomáhaš,“ dodal. Vtedy som si všimol, že teraz už opito bľaboce. Desať minút k jeho domu, ak nás nezdrží premávka, a potom rovno do postele.

Ale nedokázal som viesť auto tak rýchlo, ako sa zhoršoval Drobcov stav. Keď som vychádzal z Lake Shore – mali sme šesť minút do cieľa –, už nielenže bľabotal, ale aj plakal, nadával na facebook a na to, že slušná spoločnosť vymrela. Jane rukami s nechtami nalakovanými načierno masírovala Drobcovi slonie plecia, ale on neprestával plakať. Pred nami sa pomaly odvíjala Sheridan Road a sople a slzy sa tak miešali, až mal Drobec košeľu celú mokrú. „Ako ďaleko je to ešte?“ spýtala sa Jane a ja som odpovedal: „Býva kúsok od Central Road,“ a ona dohovárala Drobcovi: „Len pokoj, Drobec. Potrebuješ sa z toho vyspať. Zajtra bude všetko lepšie.“

Konečne som odbočil do ich ulice, vyhýbal som sa výmoľom, až kým sme sa nedostali za Drobcov dom. Vyskočil som z auta a potiahol som svoje sedadlo dopredu, aby Jane mohla vystúpiť. Potom sme prešli k sedadlu spolujazdca. Jane otvorila dvere, načiahla sa dnu a podarilo sa jej zázračne šikovne rozopnúť Drobcov bezpečnostný pás. Nato povedala: „No dobre, Drobec. Je čas ísť do postele,“ a Drobec zabľabotal: „Som idiot,“ a vydal taký vzlyk, že ho pravdepodobne zaregistrovali na Richterovej stupnici v Kansase. Ale vstal a tackal sa k dverám. Šiel som za ním, aby som sa uistil, že sa ako-tak v poriadku dostane do postele, čo bol dobrý nápad, pretože nešiel do postele.

Namiesto toho po troch krokoch zrazu zastal v obývačke, obrátil sa a civel na mňa prižmúrenými očami, akoby ma v živote nevidel a nechápal, prečo som v jeho dome. Potom si vyzliekol košeľu. Ešte vždy na mňa spýtavo hľadel a celkom triezvym hlasom vyhlásil: „Grayson, niečo sa musí stať,“ a ja som len zamrmlal: „Hm?“ A Drobec odpovedal: „Veď čo keby sme skončili ako všetci tí ľudia v Skrýši?“ A už som chcel znova povedať hm, pretože tí ľudia boli oveľa kúlovejší ako naši spolužiaci, aj kúlovejší ako my, ale vtedy som pochopil, ako to myslel. Chcel povedať: Čo keby sa z nás stali dospelí, ktorí čakajú na kapelu, čo nikdy nepríde? Všimol som si, že Drobec sa na mňa neprítomne díva a kníše sa ako mrakodrap vo vetre. A potom capol rovno na tvár.

„No zbohom,“ zahundrala Jane za mojím chrbtom – až vtedy som si uvedomil, že je tam. Drobec ležal s tvárou zaborenou do koberca a znova plakal. Dlho som hľadel na Jane a jej sa pomaly usadil na tvári úsmev. Keď sa usmieva, celá tvár sa jej zmení – zdvihne obočie, ukáže dokonalé zuby, pri očiach jej naskočia vejáriky vrások –, nikdy predtým som nevidel, alebo som si aspoň nevšimol ten úsmev. Zrazu bola taká krásna, až mi to pripadalo ako kúzelnícky trik – ale niežeby som ju chcel. Nebol by som rád, keby to znelo, akože som divný, ale Jane jednoducho nie je môj typ. Vlasy má príšerne kučeravé a všade chodí s chalanmi. Ja mám radšej dievčenskejšie typy. A priznám sa vám, ani môj typ kočky sa mi až tak nepáči, a už vôbec nie iné typy. Niežeby som bol asexuálny – ibaže romantické drámy sa mi zdajú neznesiteľné.

„Odveďme ho do postele,“ navrhla napokon. „Nemôžeme dopustiť, aby ho rodičia zajtra ráno našli takto.“

Kľakol som si a povedal som Drobcovi, aby vstal, ale on len plakal a plakal, a tak sme napokon s Jane prešli na jeho ľavú stranu a prevalili sme ho na chrbát. Postavil som sa nad neho, sklonil som sa, silno som ho chytil pod pazuchy a Jane urobila to isté na druhej strane.

„Raz,“ povedala Jane a ja som odpovedal: „Dva,“ a ona povedala: „Tri,“ a zastonala. Ale nič sa nestalo. Jane je drobná – videl som, ako napla svaly na ramenách. A ja som nevládal zdvihnúť ani svoju polovicu Drobca, a tak sme sa rozhodli, že ho necháme tam. Sotva ho Jane prikryla dekou a strčila mu vankúš pod hlavu, už chrápal.

Práve sme sa zberali na odchod, keď sa vtom Drobcovi upchali dýchacie cesty a začal vydávať príšerné zvuky, čo znelo ako chrápanie, ibaže zlovestnejšie a vlhkejšie. Sklonil som sa k jeho tvári a videl som, že vdychuje a vydychuje nechutné sopľové bubliny. Bolo ich tak veľa, až som sa bál, že sa zadusí.

„Drobec,“ prihovoril som sa mu, „musíš si vyfúkať nos, človeče,“ ale ani sa nepohol. A tak som sa mu naklonil celkom k uchu a zrúkol som: „Drobec!“ Nič. Vtedy ho Jane z celej sily plesla po tvári. Nada. Len to hrozné chrápanie človeka topiaceho sa v sopľoch.

A vtedy som si uvedomil, že Drobec Cooper si nemôže vyberať šušne z nosa, čo protirečí druhej časti otcovej teorémy. A krátko nato som pod Janiným dohľadom celkom poprel tú teorému, keď som Drobcovi vyčistil dýchacie cesty od sopľov. Skrátka a dobre: nemôžem si vyberať kamoša, on si nemôže vyberať šušne z nosa, ale ja ich môžem – vlastne musím – vyberať zaňho.

Druhá kapitola

večne som rozpoltený túžbou zabiť sám seba a túžbou zabiť všetkých okolo seba.

to sú jediné dve možnosti, všetko ostatné je len zabíjanie času. v tejto chvíli prechádzam cez kuchyňu k zadným dverám.

mama: naraňajkuj sa.

neraňajkujem. nikdy neraňajkujem. neraňajkoval som, odkedy som bol schopný vyjsť zadným vchodom bez raňajok.

mama: kam ideš?

do školy, mami. mala by si si to niekedy vyskúšať.

mama: odhrň si tie vlasy z čela – nevidím ti do očí.

vidíš, mami, presne o to ide, doriti.

mám z toho zlý pocit – fakt. večná škoda, že som musel mať matku. určite pre ňu nie je ľahké mať takého syna. nič nemôže človeka pripraviť na toľké sklamanie.

ja: maj sa.

nehovorím „maj sa dobre“. podľa mňa je to jeden z najblbších výrazov na svete. Nemôžete predsa niekomu povedať „maj sa zle“ alebo „maj sa nahovno“ alebo „maj sa, ako chceš“. vždy keď odchádzate, mali by ste sa mať dobre. a tomu neverím. som proti.

mama: maj sa d...

dvere sa zatvorili uprostred vety, niežeby som si nedomyslel, čo malo nasledovať. kedysi hovorila „dovidenia“, kým som toho raz ráno nemal plné zuby a nepovedal som „donevidenia“. mama sa usiluje, a práve preto je to také trápne. chcel som jej povedať: „je mi ťa ľúto, fakt.“ ibaže tým by sa mohol začať rozhovor a rozhovor by mohol prerásť do hádky a vtedy by som sa cítil tak previnilo, že by som sa možno odsťahoval do portlandu alebo kam. potrebujem kávu.

každé ráno sa modlím, aby školský autobus havaroval a aby som zomrel v ohnivých troskách. potom by mama mohla žalovať spoločnosť, ktorá má na starosti školské autobusy, že v nich nie sú bezpečnostné pásy, a zarobila by na mojej tragickej smrti viac prachov, než by som kedy zarobil vo svojom tragickom živote. pravda, ak by právnici tej spoločnosti porote nedokázali, že by som aj tak zaručene skončil ako troska. potom by sa im to prepieklo – mame by kúpili ojazdený ford fiesta a bolo by po všetkom.

maura ma nečakala pred školou, ale vedel som, aj ona vedela, že ju vyhľadám. zvyčajne sa zdržíme vonku, aby sme sa mohli na seba škeriť, prv než nás odvedú preč. je to celkom, ako keď sa v base spriatelia ľudia, ktorí by sa nikdy spolu nerozprávali, keby neboli v base. taký vzťah je medzi mnou a maurou, aspoň myslím.

ja: daj mi glg kávy.

maura: kúp si tú posratú kávu.

potom mi podala crapaccino XXL z dunkin donuts a ja som si dal poriadny dúšok. keby som si mohol dovoliť vlastnú kávu, prisámvačku, že by som si ju kúpil, ale vidím to takto: jej močový mechúr si nemyslí, že som debil, aj keď ostatné orgány si to možno myslia. takto je to medzi mnou a maurou odnepamäti, čo je asi rok. mám dojem, že ju poznám trochu dlhšie, ale možno nie. niekedy v priebehu minulého roka sa jej chmáry stretli s mojím nešťastím a pomyslela si, že to sa k sebe hodí. nie som si celkom istý, ale aspoň mi z toho vždy kvapne káva. derek a simon práve idú k nám, čo je fajn, ušetrí mi to čas pri obede.

Koniec ukážky