Start

Ľubomír Feldek

 Porcelánový pavilón

Text © 2014 by Ľubomír Feldek 

Jacket design © 2014 by Viera Fabianová 

Illustrations © 2014 by Jozef Gertli-Danglár 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Anna Šikulová.

 Ilustrácie Jozef Gertli-Danglár. 

Obálka a grafická úprava Viera Fabianová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

 ako svoju 573. publikáciu v elektronickej podobe.

 Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3870-1

POSTAVENÉ NA HLAVU

Roky bežia, a tak po knihách o nákazlivosti šťastia (2009) a Keď vládzeš ísť, aj keď si musíš nadísť (2011) je toto tretia podobná kniha, ktorá mi – vždy s ilustráciami Jozefa Danglára – vychádza v Ikare.

Jej podstatnú časť tvoria opäť fejtóny. No čo je vlastne fejtón?

Každý fejtón je skutočná udalosť, ktorú nám pomohla zapísať naša fantázia.

Alebo – ak to postavíme na hlavu – každý fejtón je rozprávka, ktorú nám pomohol napísať život.

Sú však, zaiste, aj čitatelia, čo pred fejtónmi dávajú prednosť iným žánrom – napríklad poézii. Takíto čitatelia zas vedia, že aj v básni funguje podobný princíp – aj dobrú báseň spoznávajú podľa toho, že v nej básnik dokázal čosi postaviť na hlavu.

Niektorí dokonca očakávajú, že v dobrej básni postaví básnik na hlavu sám seba.

Ani očakávania týchto čitateľov nechcem sklamať, a preto som k fejtónom pridal ešte hrsť veršov jedného z najslávnejších básnikov všetkých čias – čínskeho básnika Li Po. Podľa jednej z jeho básní – podľa básne Porcelánový pavilón – som nazval aj celú knihu.

… A jazero spí v temnomodrom svetle

a na hlave v ňom stojí každý hosť.

Na hlave všetky stĺpiky – ach, zázrak! –

na hlave stojí celá spoločnosť.

Plachta šiat každému aj v hĺbke veje.

Na hlavách pijú, píšu, na hlave je

porcelánový malý pavilón…

Nuž i ja, Li Po, na hlave som v ňom.

Nech sa teda aj každý čitateľ pohodlne postaví na hlavu – a mne už ostáva len tešiť sa, že v tejto polohe nad mojou knihou nezaspí.

Ľubomír Feldek

DNES PÍŠE

ZASMIAŤ SA A ZAPLAKAŤ

Dvadsiateho januára 1989 zavreli v Prahe Václava Havla. V Bratislave mala v ten deň premiéru hra Veľký mier. Na popremiérovom posedení v Klube spisovateľov som oslovil jej autora Volkera Brauna: „Ty si dramatik, ja som dramatik – a nášho kolegu dramatika Havla dnes zavreli. Poďme poslať protestný telegram!“

Volker Braun súhlasil. Šiel som k telefónu objednať spätné volanie. Kým som naň čakal, uvedomil som si, že ak do toho Brauna zatiahnem, divadelníci oslavujú zbytočne – inscenáciu im zakážu. Keď sa pošta prihlásila, podpísal som sa pod protestný telegram radšej iba sám. Volker Braun vykríkol: „Nepočul som svoje meno!“ – „Ty protestuj z Berlína!“ povedal som mu. Upokojil sa – a o pár dní naozaj prišiel do Prahy protest od spisovateľskej organizácie z východného Berlína.

Svoj protest som pre istotu zopakoval ešte 29. januára 1989 listom na Ústredný výbor KSČ a 28. februára 1989 vystúpením na výbore Československého zväzu spisovateľov. Tretí raz to bolo týždeň po vynesení rozsudku. Aj Hlas Ameriky vtedy odvysielal moje slová: „Nespravodlivý trest nepostihol len Václava Havla, nie iba spisovateľskú obec – ale celú našu vlasť. Rozsudok Obvodného súdu pre Prahu 3 poškodil meno ČSSR na celom svete.“

Pokračovanie je známe. Václav Havel bez ohľadu na protesty musel ísť znova za mreže – a darmo mal za sebou niekoľko rokov väzenia, niektorým ľuďom sa to zdalo málo. Strádanie, čo podstúpil, nazvali panskou basou, dobreže nie rekreačným pobytom. o to viac však vynikla jeho pokora, keď pred súdom vyhlásil, že jeho odsúdenie je iba malou splátkou veľkej obete, ktorú priniesol Jan Palach. Citoval som potom jeho výrok viac ráz a vždy som dodával, že aj moje prejavy solidarity s Václavom Havlom boli iba malou splátkou obete, ktorú priniesol Václav Havel.

A čo Volker Braun? Iste odvtedy napísal veľa ďalších výborných hier a verím, že ani on na január 1989 nezabudol.

Nezabudol naň ani Hanuš Karlach (jeho český prekladateľ, jeden z účastníkov bratislavskej premiéry aj posedenia po nej). V českej tlači publikoval po rokoch o Volkerovi Braunovi článok, v ktorom napísal: „V lednu 1989 měla v Bratislavě premiéru hra Veliký mír a Braun tehdy přiměl některé tamní literáty, aby spolu s ním podali protest Jakešovi proti uvěznění Václava Havla...“

Trochu prekrútené? Aj tak dobre. Aspoň sa máme na čom zasmiať.

No ak ani po dvadsiatich dvoch rokoch v Čechách ani na Slovensku zneužívatelia zákona nevymreli, ak aj dnes poškodzujú dobré meno svojich krajín – nad tým môžeme iba zaplakať. P. F. 2011

BEZ TELEVÍZIE, BEZ NOVÍN

Moje drahé rodné žilinské divadlo si objednalo odo mňa novú hru. Hneď po Vianociach som sa do nej pustil, zašil som sa, nedívam sa na televíziu, nečítam noviny, nemám o čom napísať fejtón. Alebo mám?

Pre spisovateľské povzbudenie som si totiž popri písaní prečítal aj knižočku Vyprávět příběh. Jean-Claude Carrière, scenárista Buñuelovho Nenápadného pôvabu buržoázie a iných známych filmov, v nej píše aj o svojej spolupráci s Milošom Formanom na jeho prvom exilovom filme Taking Off.

Ani Francúzovi Carrièrovi nepadla Amerika hneď k nohám, z jeho spomienok sa dozvedáme, za akých ťažkých podmienok ich film vznikal a ako musel Miloš Forman, hoci „měl za sebou proslavené filmy“, začínať v Amerike od nuly. „Žil tam v naprosté bídě o jednom pivu a plechovce fazolí denně... Forman a já jsme za film nedostali ani dolar. Mně to tak nevadilo, v Paříži úspěšně běžela moje divadelní hra, ale pro Formana to bylo těžké, i když jsem mu pomáhal.“

Napriek biede obaja predvádzali spoločnosti Paramount, ktorá si tú prácu od nich objednala, dokonalú profesionalitu. Skôr než napísali scenár z prostredia mladých tulákov, čo odišli od rodín, najprv aj oni medzi nimi istý čas žili, zbierali materiál a dokonca, hoci boli cudzinci, študovali aj ich slang. Ich vlastná situácia im získavala dôveru tých, o ktorých sa chystali urobiť film, no z dôvery sa nenajedli, ich žalúdky sa scvrkávali – a spoločnosť Paramount vyčkávala a predbežne do nich neinvestovala. Jedného dňa ich to prestalo baviť, a keď sa ukázalo, že sľubné výsledky prípravného štádia zaujali aj spoločnosť Universal, rozhodli sa opustiť spoločnosť Paramount, ktorej nedlhovali ani cent. Čakalo ich však prekvapenie.

„K našemu velkému pohoršení společnost Paramount prohlásila, že už zaplatila stopadesát tisíc dolarů... Chtěli jsme vidět doklad potvrzující ty výdaje.

Rozpočet byl fantastický. Jeden ředitel si nechal například zaplatit pět tisíc dolarů za četbu scénáře... Producent, který k nám občas zašel na skleničku a na cigaretu, si účtoval za tyto návštěvy na padesát tisíc! Universal na projektu skutečně lpěl, musel proto tyto zcela abstraktní peníze za nás zaplatit. Pro dva Evropany, chudé v pravém slova smyslu, to byla hořká, ale poučná pilulka.“

Aj bez pozerania televízie a čítania novín viem, že aj u nás sa dnes ustavične robia podobné lapajstvá. Ibaže v Amerike musela fiktívny účet jednej súkromnej firmy zaplatiť iná súkromná firma. Zatiaľ čo fiktívne účty našich lapajov platí štát, čiže my všetci.

OTCOVIA A „OTCOVIA“

Do 5. marca, dňa Stalinovej smrti, ostávalo koncom roka 1952 už iba niekoľko mesiacov. Umierajúci kôň kope, nuž sa vtedy zapotili aj československí kati. Vladimír Clementis bol popravený za velezradu a vyzvedačstvo 11. októbra 1952 a ďalší, ktorých si „otec svetového proletariátu“ bral so sebou do hrobu, mali odvisnúť v decembri. Medzi nimi aj ekonóm Ludvík Frejka.

A tak v novembri 1952 vyvrcholila aj najobludnejšia mediálna kampaň v dejinách našej žurnalistiky. Jej najdesivejší produkt nájdeme v Pravde z 26. novembra 1952:

ŽIADAM PRE SVOJHO OTCA NAJŤAŽŠÍ TREST – TREST SMRTI

(PA) – Syn obžalovaného Ludvíka Frejku zaslal Štátnemu súdu list, v ktorom píše:

„Žiadam pre svojho otca najťažší trest – trest smrti. Vidím až teraz, že tento tvor, ktorého nemožno nazvať človekom, lebo v sebe nemal ani kúska citu a ľudskej dôstojnosti, bol mojím najväčším a najurputnejším nepriateľom.

Sľubujem, že nech už budem pracovať kdekoľvek, budem vždy pracovať ako oddaný komunista, a viem, že moja nenávisť ku všetkým našim nepriateľom, najmä však k tým, ktorí priamo chceli zničiť náš čoraz bohatší a radostnejší život, a najmä nenávisť k môjmu otcovi ma bude vždy posilňovať v mojom boji za komunistickú budúcnosť nášho ľudu.

Žiadam, aby tento list bol predložený môjmu otcovi, a prípadne tiež, aby som mu to mohol sám povedať.

Tomáš Frejka“

Niet pochýb, že ten, kto podpísal takýto list, musel najprv prejsť krutým psychickým, ak nie aj fyzickým mučením. No aby sme nepreceňovali „tvorivosť“ vyšetrovateľa, čo tie slová Tomášovi Frejkovi diktoval – nebolo to vtedy nič výnimočné.

Nielen na ruských, aj na našich školách bol vtedy povinným čítaním Gubarevov životopis Pavlika Morozova – štrnásťročného chlapca, ktorý udal svojho vlastného otca.

Paranoik Stalin si totiž namýšľal, že je nielen „otcom svetového proletariátu“, ale aj otcom všetkých detí vo svojej dŕžave. Preto skutočných otcov – ako zbytočný odpad – posielal do gulagu alebo na smrť. Básnik Alexander Tvardovskij odhalil túto jeho zvrátenosť v poéme Právom pamäti(preložil som ju kedysi v 80. rokoch, vyšla v Revue svetovej literatúry).

Žiaľ, ani Stalin nebol originálny. Zlozvyk zneužívať slovo „otec“ sa ťahá celými dejinami ľudstva a za „otcov národov“ či za „otcov štátov“ sa dávajú vyhlasovať spravidla najväčší tyrani a okrádači svojich „detí“. Listu Tomáša Frejku vyhoveli a jeho otca Luvíka Frejku popravili 3. decembra 1952.

Predsa však sa Tomášovi Frejkovi podarilo pokaziť

Stalinovi radosť – necelé dva mesiace po poprave svojho otca, 7. januára 1953, ani nie šestnásťročný, spáchal samovraždu.

ZBOHOM, SEBAREFLEXIA!

Vždy keď umenie zápasilo s cenzúrou, cenzúra nechtiac podporovala jeho vynachádzavosť. Bez nutnosti oklamať cenzúru by nevznikol Don Quijote ani Gulliverove cesty a básnici by nezistili, že keď nemôžu beztrestne útočiť na neduhy doby, budú nepolapiteľní, keď zaútočia – sami na seba. Totality, aj keď nechtiac, podporovali teda aj sebareflexívne myslenie.

Aj mne sa zopár ráz podarilo oklamať cenzúru tou osvedčenou metódou. V martinskom divadle sa za hlbokého socializmu spievala napríklad moja Riťolýza (v inscenácii Nestroyovho Talizmanu, v réžii Martina Petericha, s hudbou Petra Breinera).

Jej interpret Fero Výrostko mi potom rozprával, aký bol prekvapený, keď ju raz, vo svojom podaní, začul z vedľajšej deky na martinskej plavárni. o únik piesne z divadla – a tým aj o jej rozšírenie po Slovensku – sa zrejme postaral zvukár. Čoskoro bola Riťolýza v rukách Štátnej bezpečnosti aj Ústredného výboru KSS, ale prihodili ju len na kôpku mojich hriechov, priamo z Riťolýzy som problémy nemal.

A ako by som aj mohol mať, keď bola sebareflexívna? Útočil som v nej iba sám na seba. Tu je z nej aspoň kúsok:

I ja mám len preto šťastie v žití,

 že lížem pár dôležitých rití – 

aj keď smrdia, aj keď jazyk bolí,

 aj keď lížem proti vlastnej vôli,

 lížem ďalej, veď mám ženu, deti, 

veď mi z hlavy kosier neuletí, 

dňom i nocou lížem neprestajne –

 iba občas odpľujem si tajne.

 Iba občas, keď sa domov vraciam, 

do dverí sa dotackám a vraciam.

 Dobrá žena rýchlo utiera to

 a hovorí: „Ach, ty moje zlato! 

Vedela som, že keď z domu zmizneš,

 zase sa mi kdesi riťolizneš!“

Odpovedám svojej dobrej žene:

 „Chcel som iba získať Poučenie.

 Chcel som iba na kĺb prísť tej veci,

 čím sme sa to znivočili všetci.

 To riťotoč nešťastia sa krúti! 

Líž iným – aj iní vylížu ti.

 Zodral si si jazyk v cudzej riti – 

za odmenu aj riť zodrali ti.

 Nie je veru pokrok, je to kríza,

 tá národná naša riťolýza…“

Nežijeme dnes v časoch sebareflexie. Keď Jaroslav Seifert v roku 1956 zvolal: „Lhali jsme!“, vykročil k Nobelovej cene. Keď to isté predvlani povedal maďarský premiér

Gyurcsány, takmer ho za to zatvorili. Zbohom, sebareflexia! Bola si naša totalitná choroba. Do džungle demokracie sa hodí len ten, kto zdravo vidí iba cudzie chyby.

GULDANOVA KNIHA

Novinárka sa opýtala Fera: 

„Ste smutný? Vaša farebnosť je šerá!“ 

„Jasné farby sú drahé. Radšej prepiť

 a veselo ísť do večného šera.“

Toto štvorveršie v Lekárničke zamilovaných (mimochodom, ilustroval ju Fero Guldan) je o Ferovi Guldanovi – a nevymyslel som si ho, iba som ho zrýmoval. Naozaj sa stalo. Bol som pri tom, keď Fero poskytoval interview novinárke Evičke, ktorú jeho odpovede zrejme tiež očarili, pretože sa stala jeho ženou.

Prednedávnom som Evičku videl v televízii. Stála nad pahrebou domu, v ktorom im zhorelo všetko, čo mali, vedľa nej, s obhorenými fúzmi, stál Fero, okolo pahreby pobehovalo ich dieťa – a Evička s anjelským úsmevom, akoby práve prežívala najšťastnejšiu chvíľu života, povedala: „Tragédia vyzerá inak.“

V tej chvíli som ďakoval Bohu za to, že existuje obrazovka.

Nie som totiž nepriateľ médií. To nič, že sa ovládač občas aj zapotí, kým v televízii natrafí na niečo poriadne. Chceli sme mať slobodu slova, tak sa tešme, že ju máme – patrí k nej aj sloboda devalvácie slova.

O to vzácnejšie nám potom vždy budú perly, na ktoré, tak ako na porekadlo, treba len niekoľko slov. Stačí ich iba vypustiť z úst a už nezaniknú. Sú síce prezidenti, čo sa nezaobídu bez pera, no sú aj ľudia, čo ho nepotrebujú, pretože to, čo povedia, sa vpisuje rovno do ľudských duší. Kristus. Sokrates. Alebo Evička Guldanová.

No aby som to neprehnal – všetko sa zapamätať nedá. Potrebné je aj to pero. 

Aj z rozhovoru Fera Guldana v Sme, keď rozpráva o tom, čo im zhorelo, cítiť, že najviac banuje za knihami.

On banuje za knihami, čo napísali druhí, a my, jeho priatelia, najviac banujeme za knihou, čo mala ešte iba podobu jeho zápisníkov – a na rozdiel od iných kníh zhorela nenávratne.

Každý, kto číta Ferove fejtóny v rubrike Dnes píše, vie, aká je to škoda. Fero Guldan je aj básnik. A nie iba básnik, ktorý slovo ovláda, ale hlavne básnik, čo slovo aj žije. A s akým neomylným citom ho váži! Stačí ho sledovať práve v tomto období. Vie, že v jeho prvom fejtóne po požiari budeme všetci hľadať požiar, a preto sa o ňom ani nezmieni. Namiesto toho hovorí o potenciáli Veľkej noci.

No aj požiar má k tomu čo povedať. Vlastne už povedal. Nebyť požiaru, bohvie, ako dlho by sme čakali, kým vyjde Guldanova kniha. Teraz, keď zhorela, je hotová. Stačí ju už iba vydať.

STALIN A HOKEJ

V Žiline, kde som vyrastal, patril medzi priateľov môjho otca aj JUDr. Okoličány, ktorého každý volal iba Berco, povolaním advokát, no najmä chýrny hokejový rozhodca.

Bol to vyše dvojmetrový a vyše stokilový obor, ktorého korčule zanechávali hlbšiu stopu než korčule hokejistov, a keď pred zápasom polievali, publikum žartovalo: „Ľad musí byť hrubší, Berco pribral.“

V roku 1948 odchádzal pískať aj na zimnú olympiádu do St. Moritz – krátko predtým bol u nás a ja, vtedy dvanásťročný, som vydrankal od neho sľub, že mi pošle pohľadnicu s podpismi nášho mužstva. Poslal – mal som sa potom čím pýšiť pred spolužiakmi.

Pýchu však vystriedalo zhrozenie. Darmo sme sa aj my žilinskí chlapci nadchýnali umením našich hokejistov, ktorým vtedy iba o chlp uniklo zlato (potom sa dokázali ešte stať majstrami sveta), zakrátko sme sa dozvedeli, že najlepší z nich skončili za mrežami.

Hneď zahorúca to hlásil zahraničný rozhlas a zhrozil sa (okrem tých, ktorým sa „až postupne otvárali oči“) úplne každý.

Hrôza, že brankár Boža Modrý, ktorý vychytal vo svojej klietke Kanaďanov, je zrazu sám chytený do jáchymovskej klietky! My chlapci sme neuverili vtedajšou Pravdou hlásaným lžiam o „najohavnejšej zrade“. Mali sme svoju teóriu: Stalin nás potrestal za to, že sme porážali Rusov, ktorí sa ešte iba učili od nás hrať kanadský hokej – a zároveň ich zbavil konkurencie. Čím viac vieme o zvrátenej povahe Gruzínca, čo dodnes nezmyselne vyhráva ankety o „najväčšieho Rusa“, tým je istejšie, že naša chlapčenská teória bola správna.

Obludný príbeh ešte pokračuje.

Nemohli zlikvidovať všetkých – niekto musel aj hrať. Časť mužstva cestovala v novembri 1948 na turnaj do Londýna. Z Paríža leteli dvoma lietadlami – druhé nedoletelo, skončilo na dne Lamanšského prielivu. Zahynul tam aj najlepší slovenský hokejista tých čias Košičan Troják. On teda zdanlivo nebol Stalinovou obeťou. Lenže Stalin bol dravec, čo nedal pokoj ani mŕtvolám. V presvedčení, že ide o útek a letecká katastrofa je fingovaná, stalinisti prenasledovali rodiny šiestich mŕtvych československých hokejistov. To, že pani Trojáková napokon ochrnula po mŕtvici, už nebolo iba nešťastie, ale výsledok štvanice, čo na ňu usporiadala Štátna bezpečnosť...

... Niektorí stalinisti sa polepšili, no stalinský výplach našich mozgov a peňaženiek trvá dodnes.

Aspoň Košičania sa proti tomu výplachu vzbúrili a dali svojmu štadiónu meno Štadión Ladislava Trojáka – rád by som im za to venoval pohľadnicu s Trojákovým podpisom. Keby aj ona neskončila niekde na dne lamanšu môjho života.

DOBRÝ ROK BISLY

Aj keď bude ešte veľa tých, čo nedokážu dešifrovať anglickú skratku BISLA na vývesnom štíte na Grösslingovej ulici (aj mne dalo námahu, kým som si zapamätal, že to znamená Bratislava International School of Liberal Arts), je isté, že Bratislavská medzinárodná škola liberálnych vied sa z roka na rok zviditeľňuje v tom najlepšom svetle. Aj vďaka tomu, že jej rektor Samo Abrahám patrí k najlepším politológom komentujúcim politiku v médiách. Aj vďaka tomu, že Bisla bola prvá inštitúcia, čo zareagovala na požiar u Guldanovcov a usporiadala úspešnú aukciu: do zimy budú mať vďaka nej znova strechu nad hlavou. A iste aj vďaka tomu, že tohto roku vypustila do života už tretiu várku svojich bakalárov – 27. júna som mal tú česť predniesť im laudatio.

Pousiloval som sa hlavne ich ubezpečiť, že vo svojej voľbe sa nepomýlili – absolvovali skvelú školu. Jej prednosti si môže uvedomiť napríklad aj každý, kto si prečíta štyridsiate druhé číslo časopisu Kritika & Kontext, nazvané Spor bez konca. Samuel Abrahám, Egon Gál, Martin Kanovský a František Novosád v ňom vedú osem rozhovorov na osem tém, a už to, že ich nazvali Sporom bez konca, svedčí o atmosfére nedogmatickej otvorenosti, ktorá iste vládne aj v posluchárňach tejto školy.

Na záver svojho laudatia som sa však radšej presťahoval do žánru, v ktorom sa cítim viac doma – prizval som si na pomoc dcéru Katku, aby mladým politilógom zaspievala pieseň Mackie Messer z Brechtovej a Weilovej Opery za tri groše. Robil som slovenské texty tých piesní kedysi v deväťdesiatych rokoch do inscenácie hry v Slovenskom národnom divadle a to, čo sa vtedy dialo na spoločenskej scéne, dnes už dávno nie je pravda.

Ale ktovie? Aspoň pár strof z nej nech poteší aj čitateľov tohto fejtónu.

MACKIE MESSER

Žralok cerí zuby v pene. 

Že ich zatne – to si píš! 

Mackie Messer nôž má v mene – 

no či nôž má, netušíš.

Žralok, ten si nepomôže – 

hladinu vždy skrvaví. 

V rukavičkách z bielej kože

 Mackie rád sa objaví.

V pote tváre Mackie skrýva

prachy kdesi v Paname.

Nám sa dobre odpočíva –

my už prachy nemáme.

Malý zlodej v base trčí –

na tých veľkých nemá nik.

Aj ten Pánboh čelo krčí:

„Pardon! Nie som účtovník.“

Malý zlodej nenápadne

šperhák z vrecka vyloví.

Veľký zlodej zatiaľ zvládne

mechanizmus trhový.

Malé ryby zožral žralok,

ale súd je povinný

zachovávať u žraloka

prezumpciu neviny.

Žralok tvrdí, že je žralok,

kto žraloka žaluje.

Ryby zožral iba preto,

že on ryby miluje…

STACHOVA UČEBNICOVÁ BÁSEŇ

Keby Ján Stacho žil, musel by sa začudovať, ako to letí – len toť sme si v tejto rubrike pripomenuli jeho nedožitú sedemdesiatku, a už prehrmela aj sedemdesiatpäťka. Pripadla na 1. januára 2011, ale jeho rodisko ju oslávilo v mesiaci knihy. Pod patronátom trnavskej samosprávy a trnavskej Knižnice Juraja Fándlyho (ktorá vydala pri tej príležitosti jeho výberovú bibliografiu) matiné venované Stachovi sa konalo v Trnave 28. marca.

V Trnave sme si boli naňho zaspomínať viacerí: Jozef Mihalkovič, Ján Buzássy, Miroslav Cipár, Tomáš Janovic, Erik Ondrejička a ja. Každý mal z neho niečo prečítať – ponúkol som teda prevažne študentskému auditóriu do pozornosti Stachovu študentskú báseň:

SVITANIE NAD MESTOM

Do klasov sypú sa jantáry hviezd.

Poď so mnou do polí, budem ťa viesť.

Ľahni si. Pod báňou ovečky mečia.

 Kríž z veže blýska jak rukoväť meča.

Na ostrí striech luna schádza už z krvi.

Tak odpusť, tak odpusť, že som bol prvý.

Nebo jak spodnička. Spievajú ľudia. 

Kováč už vyzváňa. Stroje sa budia.

Komíny vydýchli. Organy hrajú.

 Mechy striech ťahám až k čiernemu háju.

Ostrie sa trblieta. Slnce jak dukát.

 Deň sladne. Dnes budú marhule pukať.

Už kosia. Vidia nás. Na tom už nezáleží.

 Klebetní kohúti na Mikulášskej veži:

kikirikí.

Tou básňou – a takisto jej rozborom – som chcel mladému publiku priblížiť obdobie konca päťdesiatych rokov minulého storočia, keď sa prudko zmenila optika slovenskej poézie s príchodom Trnavskej skupiny.

Áno, po februári 1948 sa aj k nám na pár rokov nasťahoval socialistický realizmus, čiže „smer“, ktorý zakazoval myslenie vlastnou hlavou a nútil básnikov, aby zrýmovávali uznesenia strany a fiktívne kolektívne emócie. No netrvalo dlho a zas tu boli básne, v ktorých sa znova začal presadzovať privátny zážitok – jednou z prvých bolo práve Stachovo Svitanie.

Pekne z tej básne vidieť, ako sa oslobodzuje nielen zážitok, ale i jeho scenéria. V socrealistických básňach museli dymiť komíny a vrčať stroje – a zrazu je tu intímne územie pre dvoch. Aj vo Svitaní nad mestom sú ešte komíny a stroje – ustupujú však do pozadia. Namiesto nich ide do popredia a milencov si prezerá ešte včera tabuizovaná kostolná veža.

Nebolo to teda tak, že by slovenské umenie počas celej totality kapitulovalo pred socialistickým realizmom – už v druhej polovici päťdesiatych rokov nastal ťah k tvorivej slobode. Hľa, ako až učebnicovo priezračne potvrdzuje ten pohyb Stachova raná báseň Svitanie nad mestom!

PANI ZAPLETALOVÁ A JÁN MUDROCH

Kedysi, keď ešte Klub spisovateľov bol na Štefánikovej ulici, vládli v ňom manželia Zapletalovci – ona v kuchyni, on v spoločenských miestnostiach. Pred znárodnením im patrila kaviareň na nábreží, po znárodnení sa stali zamestnancami Zväzu slovenských spisovateľov. Nereptali. Boli radi, že robia prácu, ktorej rozumejú, a že sú spolu. Pán Zapletal bol polovičná váha pani Zapletalovej, no stále sa mu páčila. Pôvodne bol vyučený mäsiar, venoval sa aj záhrade, nuž aj na krásu mal meradlá blízke svojim profesiám. „Keď prišla moja žena do Bratislavy, akoby tu rozkvitol kvet,“ rozcítil sa občas. „Jedna ruka – osemnásť kilo.“

V Klube spisovateľov bývala záverečná o dvadsiatej druhej hodine, no málokedy ju dodržiavali. Zapletalovci hostí nevyháňali, vydržali s nimi aj do polnoci, neraz aj dlhšie.

Stalo sa raz, že končili okolo druhej. Hostia už boli preč, znútra zamknuté, pán Zapletal zamykal ešte sklad, pani Zapletalová odstavovala hrnce – a zrazu búchanie.

„Zavreté,“ zvolal pán Zapletal.

No zvonka sa ozval hlas jedného zo štamgastov: „Som hladný.“

„A kde ste boli doteraz, pán Mudroch? Kuchyňa už skončila.“

„Aspoň polievku,“ prosil maliar za dverami.

„Už vychladla,“ ozvala sa aj pani Zapletalová.

„Mama,“ milo sa jej prihovoril Ján Mudroch. „Tak ju zase zohrej. Dám ti za ňu obraz.“

Zapletalovci vedeli, že toto je výnimočná ponuka. Pán Zapletal otvoril, pani Zapletalová zohriala a Ján Mudroch, ktorý ktoviekde predtým vyhladol, s chuťou zjedol tanier polievky. Keď bol sýty, pani Zapletalová znova odstavila hrniec, pán Zapletal zamkol klub, tentoraz už zvonka, a spoločne sa uberali nočnou Bratislavou.

No ešte sa nerozlúčili. Bývali zhodou okolností blízko seba, a tak, keď sa priblížili k domu, kde býval Ján Mudroch, pani Zapletalová pripomenula:

„A teraz ten obraz.“

Ján Mudroch pozval Zapletalovcov k sebe a ukázal na steny: „Mama, vyber si.“

Pani Zapletalová bez záujmu prebehla očami po menších obrazoch a pohľad sa jej zastavil na veľkom sediacom polakte. „Tento!“ povedala.

S týmto Ján Mudroch nerátal. Bol pripravený zvesiť niektorý z menších – ale nie jeden zo svojich najväčších a najlepších obrazov.

„Mama, nie!“ zvolal. „Ten obraz je príliš dobrý!“

No pani Zapletalová neustúpila. „Mudroch,“ povedala, „já som dobrý poléfka navarila, ty daj dobrý obraz.“

Tak si Zapletalovci v tú noc odniesli domov za jednu polievku jeden z najlepších Mudrochových obrazov.

Aké vyplýva z tohto príbehu ponaučenie? Nijaké. Iba sa mi zdá pekný a nerád by som si ho vzal do hrobu.

ČAS BALÓNIKOV

Žltý balónik – pieseň, ktorú nájdete aj na YouTube – pochádza z mojej kabaretnej hry Stalo sa v Bratislave. Hra je nová, no text piesne starý – napísal som ho ešte v päťdesiatych rokoch, keď som bol oveľa mladší než Paľo Šuška, ktorý ho zhudobnil, či jeho dnešní interpreti.

V nedeľu ráno chodí po strechách

obloha v nových šatách belasých

a kominári hrajú doma šach

a spokojní sú s dobrým počasím,

a všetci vedia, že je nedeľa,

a kto si oči rukou zacloní,

vidí, že obloha je veselá 

a že má v ruke žltý balónik.

O druhej idú všetci do sadu

 a utrácajú veľa peňazí

 za kolotoč a za čokoládu 

a všetky komíny sú bez sadzí.

 A ľudia vravia: „To je šťastný deň!“

 A nestane sa im nič nemilé.

 A netušia, že to je preto len, 

že kominár tam chodí v civile.

Večer sú všetci krásne ospalí

 a vravia: „Ledva stojím na nohách.“ 

Z komína čierna noc sa vyvalí, 

na strechách zaspí malá obloha. 

Len z parku ešte počuť škripot kôl,

 keď zametač svoj vozík nakloní. 

Má ho dnes krásny. Samý staniol.

 A na dne jeden žltý balónik.

Keď to dnes čítam, zisťujem, že som bol vrastený vo svojej dobe hlbšie, než som tušil. Nebol som totiž sám, koho vtedy dojímal osud balónikov.

Jeden z vtedajších top filmov Le Ballon rouge (Červený balónik), hoci bol iba stredometrážny, získal hneď v roku svojho vzniku (1956) Zlatú palmu na festivale v Cannes a básnik Albert Lamorisse, jeho autor i režisér, dostal Oscara za scenár.

Aj hnutie Všední den, ktoré sa v Čechách prvé oslobodilo od socialistického realizmu, sa uviedlo piesňou Bedřicha Nikodéma na slová Jaromíra Hořca Dva modré balónky.

Letela vtedy téma balónikov. Ale prečo?

Bola to totiž doba po Stalinovej smrti (a po Chruščovovom odhalení jeho zločinov), ale pre krehkú nádej, že konečne bude inak, sa umenie na celom svete odvažovalo hľadať si iba tie najkrehkejšie symboly.

Zdržanlivosť bola na mieste. Chruščovovský odmäk, aj ďalšie odmäky, čo prišli po ňom, trvali vždy iba krátko – a vzápätí vždy (ako v tom Lamorissovom filme) nejaký ostrý kameň pripomenul vzlietajúcemu balóniku jeho smrteľnosť.

Lenže – nebolo to tak odjakživa? Balóniky musia umierať, aby prežili v kultúrnej pamäti lepšej časti ľudstva. Iba ostré kamene sú nesmrteľné. Posilňuje ich aj to, že tak rýchlo zabúdame na ich zločiny.

MY Z DEVÄTNÁSTEHO STOROČIA

Môj najmilší pán učiteľ Fundárek (spomínam ho napríklad v Žilinskej knihe) bol aj najvášnivejším čitateľom, akého som kedy stretol. Nikdy nezabudnem, ako nám na hodine fyziky číta Balzacovho Plukovníka Chaberta.

Na jeho počesť som si tú novelu včera znova prečítal.

Plukovník Chabert, ťažko zranený Napoleonov dôstojník, je vyhlásený za mŕtveho, no preberie sa v masovom hrobe a spopod mŕtvol sa doplazí k ľudom, čo mu pomôžu zotaviť sa – a tak sa jedného dňa znova objaví v Paríži a tam zistí, že je bedár, ktorého majetok aj manželka už dávno patria inému.

Ako sa to skončí? Verím, že zvedavci si to zistia aj sami. Zvyšok fejtónu chcem totiž venovať objavu, ktorý ma prekvapil pri čítaní.

Zrazu som totiž pochopil, že pán učiteľ Fundárek bol čitateľ, čo sa pred tabuľu zatúlal z devätnásteho storočia. A že rovnakých zatúlancov sa v krutých päťdesiatych rokoch usiloval vychovať aj zo svojich žiakov. A že najvhodnejšou učebnou pomôckou sa mu na to zdal Balzac.

Prečo Balzac?

Iste aj pre ten dobre zvolený námet, čo Balzacovi umožnil, aby naplno využil svoj nielen literárny, ale aj advokátsky talent.

Na scéne sa totiž vynára aj autorovo alter ego, advokát Derville, a ten, keď sa zoznámi s plukovníkovým príbehom, nielenže sa ujme jeho prípadu, ale začne Chaberta aj finančne podporovať. „Nie sú azda advokáti svojím spôsobom akýmisi štátnikmi, ktorých agendou je riadenie súkromných záležitostí?“ taká je jeho filozofia. Dúfa, že keď to vyhrajú, i jemu sa všetko vynahradí. Derville sa nezaoberá sám sebou, a tak čitateľa hneď vtiahne do príbehu, dokonale zasadeného do svojej doby. Všetky postavy príbehu sú živé, všetky ich dialógy pravdivé. V dialógoch sa väčšinou debatuje iba o zmenkách či rentách – ako je možné, že to tak hltavo čítame? Bezpochyby hlavná zásluha patrí majstrovi, ktorý to všetko rozohráva, dávkuje a geniálne posúva až po prekvapujúci záver. Lenže napokon zisťujeme aj to, že autor ako Balzac sa v princípe nelíši od pradávnych rozprávkarov či od autorov moderných detektívok. Čitateľ týchto žánrov je totiž ako dieťa: číta hlavne preto, že ho dráždi nejaká krivda, a dúfa, že na konci zvíťazí spravodlivosť.

Keby z nikoho iného – v spolupráci s Balzacom sa pánu učiteľovi Fundárkovi podarilo takéhoto ínfantilného a ďalej sa už nevyvíjajúceho čitateľa vychovať zo mňa.

Aj keď som to tuším až dodnes netušil.

(Ale nepíšu a nečítajú sa knihy hlavne pre toto? Nie sú nás, takýchto infantilcov, náhodou milióny?)

KÁLLAYOVA BRATISLAVA¹

„Čo to píšeš?“ pýta sa ma moja žena.

„Svoj utorňajší prejav naprezentáciu Karčiho knihyBratislava moja.“

„Dúfam, že sa tam nechystáš zase porovnávať Karčiho sKarlom Gottom.“

„Chcel som tým začať.“

„Veď si to už niekoľko ráz napísal aj povedal naniekoľkých Karčiho vernisážach aprezentáciách jeho kníh!“

„Avždy to malo úspech. Ale keď myslíš, že stačilo, tak to škrtám.“

Začnem teda inak.

Karola Kállaya poznám vyše päťdesiat rokov. Dobre si pamätám deň, keď vŽiline venoval knihuSlovenské rieky– ešte nie mne, ale môjmu otcovi. (Bol som vtedy dobrý iba nato, aby som im skočil popár sedmičiek vína.) Zblížili sme sa až potom, keď začala vychádzať Mladá tvorba aja som vnej recenzoval Karčiho prvú bratislavskú výstavu. To obdobie zahrňuje vsebe aj knihaBratislava moja.Sú vnej fotografie zrokov 1944 až 1964, to znamená, že tie prvé Karol Kállay (ročník 1926) urobil ešte ako osemnásťročný, zadruhej svetovej vojny. Obrovskú výpovednú hodnotu majú fotografie rozbombardovanej Bratislavy či Bratislavy tesne povojnovej. Nechýba ani fotografia ruskej regulovčíčky – tento úlovok mladého fotografa vtedy prevzali časopisy vrôznych krajinách.

Ale či je to Bratislava starých, dnes už nejestvujúcich ulíc, uličiek, dvorov adomov alebo Bratislava prvomájováaspartakiádna, či Bratislava starých palácov alebo Bratislava panelákov, či je to Bratislava starcov alebo detí, rybárov alebo rabínov, dokumentárna hodnota Kállayových fotografií ide vždy ruka vruke sestetickou. Tento fotograf vie sfelliniovským citom byť vpravej chvíli vždy tam, kde vzniká prudký kontrast. Transparent prekrývajúci Stalinov portrét robí zgeneralissima slepca. Chudobné dievčatko si prezerá samo seba vbenátskom zrkadle. Zmníšok, ktoré si chcú pozrieť dóm zvýšky, sa stávajú kaskadérky…

Anajväčší kontrast, tiahnuci sa celou knihou: autor zachytil Bratislavu vdvadsaťročí, keď bola najošarpanejšia azaktorým nemôže byť nikomu clivo – apredsa je to kniha clivá…

Aešte čosi – je to jedna znajlepších Kállayových kníh. Tento nestarnúci fenomén arovesník všetkých generácií každý rok vyťahuje akoby zkúzelníckeho klobúka novú knihu – ak nie dve – avždy akoby chcel ďalšou prekonať predchádzajúcu.

„To ja si len prezerám staré kontakty, čo ležali celé desaťročia nedotknuté, aani som nevedel, čo nanich je,“ vysvetlil mi, kde sa tie knihy berú.

Takže simôžeme byť istí, že kým vychutnáme túto knihu, už bude naobzore ďalšia.

* * *

To, čo som práve prečítal, je text fejtónu, ktorého dátum klame – napísal som ho aodoslal dodenníka Sme, dorubriky Dnes píše, už včera. Neviem povedať presne, kedyvyjde, no isté je, že fejtóny vtejto rubrike majú limitovanýrozsah, smú mať len 390 slov – preto tá stručnosť.

Mimochodom, ešte prísnejší limit som mal, keď som písal Karčiho charakteristiku nazáložku knihyAlexander Dubček, posledná kapitola.Tam som sa musel zmestiť dotýchto 120 slov:

„Karol Kállay sa narodil 26. apríla 1926 vČadci. Tento svetoznámy fotograf sa venuje fotografovaniu odsvojich desiatich rokov. Už ako šestnásťročný získal naceloštátnej výstave fotografií zlatú medailu ajeho prvé práce mu vtom čase uverejnili aj vošvajčiarskom časopise Camera. Poukončení vysokoškolských štúdií fotografoval ako profesionál pretýždenníky Svět vobrazech aDomov asvet. Fotografoval módu vBratislave aPrahe, neskôr dlhodobo vBerlíne aParíži. Pripravuje reportáže preprestížne zahraničné magazíny ako Geo, Stern, Merian či Paris Match. Realizoval okolo štyridsať obrazových publikácií. Jeho fotografie vystavujú prestížne galérie pocelom svete. Károl Kállay je držiteľom mnohých vyznamenaní – Pribinov kríž I. triedy zaceloživotné dielo, fotograf roka magazínu Geo vNemecku, nositeľ titulu EFIAP voŠvajčiarsku.“

* * *

Teraz ma však nijaký limit – okrem vašej trpezlivostí – neobmedzuje, apreto by som rád ešte pár slov pridal.

Táto charakteristika jeho osobnosti sa potvrdzuje aj vknihe, ktorú dnes uvádzame doživota.