Start

Text © Jozef Banáš 2011

Photo © Peter Frolo v spolupráci s Richardom Guzmanom 2011

Cover design © Viera Fabianová 2011

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Nie všetky postavy v tomto románe sú skutočné.

ISBN 978-80-55 1-2765-1

MOTTO: LEN DOBRÍ ĽUDIA MÔŽU BYŤ ŠŤASTNÍ.

(Brian Tracy)

POĎAKOVANIE

Rád by som poďakoval tým, ktorí mi poskytli cenné rady,

priateľské povzbudenie a inšpiráciu. Sú to moja manželka Mária,

Gabriela Belopotocká, Nataša Ďurinová, Monika Jakubeczová,

Valeria Malíková, Alena Štrompová, Anton Baláž,

Matej Duman, Ľuboš Jurík, Marián Leško a Juraj Soviar.

(J. B.)

LEN ŽIVOT V PRAVDE MÁ ZMYSEL

Nikto nemá právo súdiť svojho blížneho, kým nekráčal v jeho šľapajach. Ani spisovateľ. Ten však má právo, priam povinnosť, pravdu, pokiaľ ju vie, vyrozprávať. Aby sa nezabudlo. Aby o niekoľko rokov neboli slušnými niekdajší podvodníci, a z niekdajších slušných urobia podvodníkov. Preto som napísal túto knihu. Je rekonštrukciou príbehov, ktoré sa stali, a napísaná podľa hrdinov, ktorí naozaj žili, ba niektorí žijú podnes. Hrdinov skutočných a oneskorených. O čo menej o svojich skutkoch rozprávajú tí prví, o to viac sa predvádzajú tí druhí. Poznáme ich. S huriavkom sa sťažujú, ako ich za totality obmedzovali, postihovali, či dokonca prenasledovali, pritom opak bol pravdou. Ľudia, ktorých životopisy sa začínajú rokom 1990, ktorí si dokonca sami vytvorili zoznamy disidentov a zaradili sa v nich na čelné miesta, ľudia, ktorí vygumovali svoju minulosť, nás dnes poúčajú. A mladí im veria, lebo tí slušní mlčia. Nie som slušný, a preto nemlčím.

Drvivá väčšina mojej generácie kľučkovala reálno-socialistickým životom tak, aby sme sa mohli sami sebe i svojim deťom pozrieť do očí. Neboli sme hrdinovia, snažili sme sa byť len slušnými ľuďmi. Kto už bol hrdina? Aj Ježiš pred svojím zatknutím v strachu prosil Boha, aby „z neho sňal ten kalich“. Ani tí, ktorí nešli za mreže a pod šibenicu dobrovoľne, neboli hrdinovia. Byť slušným nie je hrdinstvo. Ani v totalite. Je však neslušné, keď sa za hrdinov vydávajú tí, ktorí nimi neboli. Tí, ktorí mali výhody, o ktorých sa slušným ani nesnívalo. Tí, ktorí od totalitného režimu dostávali nadpriemerné platy, tuzexové autá, prednostné byty, tituly, využívali špeciálne sanatóriá, výjazdné doložky, a po páde režimu sa rýchlo pasovali za najväčších bojovníkov proti nemu. Ako niektorí herci. A herečky. Po celý život hrajú. Pomaly aj sami seba. Dobre platené tváre režimu. Jeden z nich povedal, že im komunisti ukradli tváre. Akoby sa tvár dala ukradnúť bez súhlasu majiteľa. Vravia, že inak nemohli. Mohli, ibaže na to nemali odvahu. Ani ja som ju nemal. Budú mi nadávať a súdiť ma. Nech. Pravda mi je viac ako pokrytecké hádzanie kameňom „nevinných“. Hádžem kameňom napriek tomu, že som spoluvinný. Hádžem, lebo pravda mi je viac ako pokrytecké zabúdanie. Pravda je viac ako život. Lebo len život v pravde má zmysel. Aj môj. Preto píšem.

Willy Brandt mi kedysi povedal: „Minulosť každého poznáte podľa toho, ako sa správa dnes.“ Je to presné. Ten, kto bol slušný za totality, je slušný i v demokracii, kto bol potkanom za totality, je potkanom i dnes. Pre tých, ktorí totalitu nezažili, to platí rovnako. Tí, ktorí sú potkanmi dnes, boli by nimi celkom iste aj za totality. Potkany sa nemenia.

PRVÁ KAPITOLA 
BLUES RODNÉHO DŇA

21. decembra 2007 popoludní sa sestra Tomáša Beleša, Cybova manželka Zuzana, chystala odovzdať kľúč od rodičovského bytu novému majiteľovi. Pomalým krokom sa prechádzala po vyprázdnenom prízemnom byte na Belopotockého ulici číslo dva. Kedysi bol tento vchod označovaný písmenom A a jeho obyvateľov volali áčkari. Vo vedľajšom vchode bývali béčkari a v treťom, najbližšie k Žilinskej ulici – céčkari. Po maminej smrti sa napokon Zuzana s bratom rozhodli byt predať. Naposledy sa obzerala po stenách, medzi ktorými sa v auguste 1948 narodila a strávila v nich celý život až do sobáša s Cyrilom Bodnárom. Belešovský byt bol už viac ako päť rokov neobývaný, hoci v ňom rodičia mali takmer všetky svoje veci. S nasťahovaním do luxusného domova seniorov v Lamači súhlasili len s podmienkou, že občas do bytu zájdu a že ho deti predajú až po ich smrti. Na chvíľu, keď rodičov sťahovali z bytu, nikdy nezabudnú. Nemali však iné východisko, otcovi srdce po dvoch infarktoch zoslablo a potreboval stálu lekársku starostlivosť. Manželka Žužika ho samého pustiť nechcela, a tak sa do domova presťahovali spolu. Do prázdneho bytu sa Zuzana utiekala, keď jej Cybo robil zo života peklo. Robievala tak najmä odvtedy, ako z ich domu pod Slavínom odišla aj druhá dcéra Eva. Staršia Zuzana žila vo Viedni. Byt na Belopotockého by nebola nikdy predala, ale Tomáš, a najmä jeho manželka Júlia potrebovali peniaze na rekonštrukciu domu, ktorý si plánovali kúpiť po návrate z Hamburgu. Spočiatku premýšľala, že brata vyplatí, lenže Cybo jej odmietol dať peniaze. A svojich toľko nemala.

Vyložila si nohy so začínajúcimi kŕčovými žilami na staré vedro obrátené hore dnom a chcela si zapáliť. Zaváhala. Prestanem fajčiť, vstúpila jej do hlavy vzdorovitá myšlienka a razom sa premenila na rozhodnutie. Tentoraz už definitívne. Fajčenie bola jedna z vecí, ktoré Cyba privádzali do zúrivosti, po hádke zvyčajne na istý čas odišla do rodičovského bytu. Bol to však začarovaný kruh. Fajčiť začala práve preto, že Cybo ustavične vyvolával škriepky. Občas odišiel pre zmenu on, ale po čase si to vždy rozmyslel. Nemohol bez nej byť, rovnako ako ona bez neho. Vydržal zopár dní u niektorej z frajeriek, no potom zavolal. Počas posledného úteku po prvýkrát nebývala v byte na Belopotockého, ktorý už bol vyprázdnený, ale u priateľky. Aj dnes už volal. Nerátala, koľko ráz. Nedvíhala. Posielal esemesky, žobronil, aby sa vrátila. Oslávia spolu jeho okrúhle narodeniny. Z domu bola preč už druhý týždeň. Preklikávala z jednej esemesky na druhú a čím dlhšie si ich čítala, tým bola nerozhodnejšia. Raz pocítila, že už dlho nevydrží odolávať a vráti sa, vzápätí myšlienky na návrat k manželovi roztrpčene zahnala. Vo chvíľach, keď k nej bol nežný, alebo jej dokonca daroval kvet či nejakú drobnosť, ho milovala, o niekoľko hodín však s tým svojím tajomným úsmevom odchádzal z domu za dajakou fľandrou. Vtedy sa zakaždým rozhodla, že s ním skončí. Nádej sa dlhé roky striedala so sklamaním. Nikdy by nebola verila, že je schopná toľko trpieť pre jedného chlapa.

Na titulnej stránke novín pohodených na dávno nelakovaných parketách písali o slávnej cvičiteľke a propagátorke zdravého životného štýlu, ktorá pred niekoľkými dňami ako päťdesiatročná zomrela na rakovinu hrubého čreva. Zuzana ju obdivovala. Bola pre ňu akýmsi životným vzorom, istotou, ktorá v slabých chvíľach dodáva energiu. Prečítala všetky jej knižky o zdravom životnom štýle, no ako to už v živote býva, ideál sa v okamihu môže zmeniť na podvod. Vedľa veľkej fotografie cvičiteľky s jej typickým vrkočom, bola menšia, ktorú akiste urobil dajaký dotieravý paparazzo. Na nej bola chorá cvičiteľka s prepadnutou tvárou a s cigaretou v ruke. Toto ten odporný fotograf nemal urobiť. Vzal jej ilúzie. Cítila sa podvedená. Všetci podvádzajú a klamú. Vyčítala si, že dcéry zutekali z domu priskoro pre jej fajčenie. Odkedy fajčila v dome, priatelia k nim chodievali čoraz zriedkavejšie. Ale čo mala robiť, keď mala za muža významného politika, ktorý mal čas na všetky ženy okrem vlastnej? Zodvihla noviny. Začítala sa do nezvyčajného článku o dni narodenia. Sociológovia vraj zistili, že najviac samovrážd sa vyskytuje v období tridsiatich dní pred dňom narodenia a po ňom. Túto záhadnú skutočnosť nazvali blues rodného dňa.

Sedela s nohami na obrátenom vedre a po lícach jej stekali slzy. Hľadela na prázdne steny a pohľadom sa s nimi lúčila. Vo dverách zaštrngotal kľúč. Trochu sa vyľakala. Okrem nej a brata už nikto kľúč nemá. Do predsiene vošiel Tomáš. Chvíľu stál a obzeral sa, a keď zbadal sestru, nervóznym gestom ju objal.

„Prepáč, ale nedalo mi. Musel som sa zastaviť,“ vysvetľoval rozpačito.

„Prečo máš také studené ruky?“ spýtala sa.

„Vonku sa schladilo, napokon je už koniec decembra, pomaly budú Vianoce...“ Bez slova si prisunul rozheganú stoličku. Dlho mlčali. Nestretávali sa často.

„O hodinu príde nový majiteľ,“ poznamenala Zuzana.

„Tu je aj môj kľúč. Daj mu ho.“

„Dajaký si nervózny,“ premeriavala si brata.

„To vieš, dnes sme tu naposledy...“ Na chvíľu sa zamyslel. „Zuzi, mrzí ma, že som ťa vtedy nahováral na predaj tohto bytu... Prepáč, je mi to ľúto...“

„Pozri,“ zahovárala jeho poznámku, ukazujúc na vyblednutý fľak na parketách, „to je zvyšok z atramentovej kaluže. Vyliali sme ho, keď boli naši v divadle. Pamätáš?“ Tošo mlčky prikývol. „A keď nám mama naložila remeňom, lebo sme prišli neskoro domov z lampiónového sprievodu?“ Usmiala sa. Brat jej znenazdajky pohladil ruku. Prekvapilo ju to. Nikdy to nerobieval.

„Vtedy to schytal aj otec, lebo sa nás pokúšal brániť,“ uškrnul sa Tošo. „To bolo tuším jediný raz, čo mama chytila remeň... Mhm... Máš cigaretu?“ Zuzana prikývla a ponúkla ho. Zapálil si. „Ty si nedáš?“

„Nie.“

„Zasa tie tvoje predsavzatia,“ zamyslel sa a s pôžitkom vyfúkol dym.

„Rozhodla som sa začať nový život. S cigaretami končím. Sú tvoje,“ vtisla mu do dlane takmer plnú škatuľku marlboriek.

„A ďalší krok?“ opýtal sa významne.

Chvíľu premýšľala, vedela, že nebude jej odpoveďou nadšený. „Asi sa k nemu vrátim,“ povedala nepresvedčivo.

Takmer vyskočil: „Zbláznila si sa?! To nemôžeš... ty nie si normálna. Celý život ti ubližoval.“

„Aj pomáhal... A kam by som išla?! Byt je predaný!“ vyhŕkla. „Tošo, starnem, cítim, že ho proste potrebujem. Ani tebe s Julkou to neklape ideálne, no napriek všetkému ste spolu...“

Prudko ňou zatriasol. „Celý život si mu obetovala. Bola si hluchá a slepá! Smeje sa ti celé okolie, všetci vidia, ako si z teba robí blázna, a ty sa chceš vrátiť?!“

„Končí s politikou, možno sa nám podarí začať nový život...“

„Mňa šľak trafí! Aký nový život?! To ti sľuboval už stokrát!“

„Tentoraz je to už naozaj...“ povedala nepresvedčivo.

„Ty si fakt drbnutá... A bývanie predsa nie je žiadny problém. Z Hamburgu prišla nová zmluva na ďalšie štyri roky. Môžeš bývať v našom dome a za ten čas sa veci vyvŕbia. Koľkokrát ťa v živote podviedol? Koľko zla ti urobil? Ponižoval ťa a urážal?!“ Tošo sa až zajakával od hnevu.

„Predĺžili vám pobyt? Tak načo sme ten byt predávali?“

„Nevedel som to...“ povedal nepresvedčivo. „On ťa nenávidí!“ zvolal.

„Ty nenávidíš jeho. Celý život si ho nenávidel!“

„To nie je pravda! Bol to môj najlepší kamarát...“

„Už nie je? Zmenil sa?“ spýtala sa Zuzana.

„Práveže nie! Časy sa menia, potkany nie!“ zvrieskol a vzápätí sa ospravedlnil: „Prepáč...“

„Myslela som, že z vášho nerozlučného kamarátstva ešte čosi ostalo. Andrej, Tošo, Cybo. Najväčší kamaráti v celej Četke. Božemôj...“ Odmlčala sa a potom prudko zvýšila hlas: „Tvoja žena ma nemôže ani cítiť. Pre ňu som len zazobaná manželka prevracača kabátov!“

„To je nezmysel, to ti nahovára on, lebo vie, že moja žena ho... prepáč, neznáša. A nie je jediná!“

Zuzana počúvala, už si zasa pripaľovala jednu cigaretu za druhou. „Už som mu poslala esemesku, že prídem.“

„Božemôj, takých esemesiek už bolo!“

„Sľúbil mi, že so všetkým skončí. S politikou aj s frajerkami!“

„Dokelu, akoby si ho nepoznala. Takýchto sľubov ti už dal neúrekom!“

„Tomáš, ja mu verím. Musím mu veriť. Chcem mu veriť. Už má svoje roky, už sa vybúril... Už ho tie mladé pipky nezaujímajú... Dal mi slovo!“ takmer kričala, akoby chcela presvedčiť viac seba ako brata.

„Kedy?“

„Prečo ťa to zaujíma?“ Tošo na ňu s očakávaním hľadel. „No... naposledy, keď sme sa o tom rozprávali...“

Nežne vzal sestru za ruku. „Zuzka... áno, boli sme s Cybom kamaráti. Život by som zaňho dal. Ale už mu neverím. Nie, neverím! A to ma zďaleka nesklamal toľkokrát ako teba. Ako mu môžeš po tom všetkom veriť? Je to podvodník a klamár!“

„To nie je pravda! Prosím ťa, nehuč toľko do mňa, praskne mi hlava!“

„Obávam sa, že ti praskne nielen hlava, ale aj srdce. Asi si dnes nečítala noviny. Pozri sa na to,“ hodil sestre na stôl najnovšie vydanie bulvárnych novín. Titulnú stranu zdobila Cybova fotografia, držal na nej za ruku mladú ženu – Podpredseda parlamentu opäť prichytený s neznámou blondínou.

DRUHÁ KAPITOLA 
VRAHOVIA

Začiatkom marca 1953 sa Cybo so sestrou Helou a mamou Helenou nasťahovali do malého pivničného bytu áčkarského vchodu na Belopotockého ulici v Bratislave. Tri dni nato, ako sa prisťahovali z Prešova, zomrel Stalin. Otec Pavol s nimi neprišiel. Nad nimi bývali vo veľkom trojizbovom byte Belešovci, Tomáš a Zuzana sa čoskoro stali Cybovými najlepšími priateľmi. Na druhom poschodí bývali Danajovci so synom Andrejom. Pánovi Danajovi ochrnula po mozgovej príhode polovica tela a bol navždy pripútaný na lôžko. Mentálne bol v poriadku a väčšinu dňa zúril nad nepriazňou osudu, ktorá ho – všemocného a obávaného mestského tajomníka komunistickej strany – navždy odstavila od moci. Už sa ho nikto nebál, nikto ho nepotreboval. Matka pracovala na zmeny v továrni na kefy, a tak na otca, ležiaceho na starom gauči v kuchyni, dohliadala jeho matka, Andrejova stará mama. Keď Danaja pochytil záchvat zúrivosti, chlapec okamžite bežal na dvor, na ulicu, do Četky. Bolo mu jedno kam, len nech nie je doma, v jednoizbovom byte, v ktorom sa tiesnili štyria s posierajúcim sa a zúriacim mrzákom. Andrej našťastie podrástol, keď už babke dochádzali sily, a dozeral na otca on. Úmrtie otca bolo preňho vyslobodením. Na chvíľu. Krátko nato, ako sa presťahoval do kuchyne aj so svojou váľandou, matka si domov priviedla Karola, rušňovodiča z Kraľovian, s ktorým žila po celý čas, čo bol jej muž nevládny. Váľanda putovala do spálne a Andrejovi sa ušiel otcov prešťatý gauč. Andrej matke neveru nevyčítal, bola mladá, nezazlieval jej, že nemá chuť kaziť si život s manželom, ktorého treba prebaľovať. Po Karolovom príchode matka dovolila Andrejovi, aby obrátil kuchynský kredenc o deväťdesiat stupňov a postavil si zaň gauč i malý stolík. Medzi stenu a kredenc natiahol tyč so závesom a získal aké-také súkromie. Najviac mu bolo ľúto za babkou, ktorú, hoci mala len šesťdesiatpäť rokov, odviezli do starobinca v Siheľniku na Záhorí. Našťastie to nebolo ďaleko a Andrej starkú často navštevoval. Tým častejšie, čím sa matka viac venovala Karolovi.

Keď 28. marca 1953 dostala pani Bodnárová od Ústredného národného výboru výmer, v ktorom jej vyrubili za byt s rozlohou 44,5 metra štvorcového nájomné 3 595 korún československých, pochopila, že nájomné utiahne len tak, keď bude postupne predávať obrazy, krištáľovú súpravu a zopár zlatých šperkov, čo jej daroval manžel. Na chvíľu zaváhala, keď jej predseda ROH v Mestských službách, kde pracovala ako upratovačka, navrhol, aby sa s manželom rozviedla. Vtedy by sa jej zamestnávateľ mohol zasadiť o udelenie výnimky a nájomné by jej znížili. Keď predseda s riaditeľom videli, že Helenu Bodnárovú neprehovoria, viac na ňu nenaliehali.

Prvý skutok, ktorým Cybo vošiel do dejín dvora na Belopotockého ulici, bolo jeho legendárne očúranie domovníčky z výšky pätnástich metrov. Na tom by nebolo nič zvláštne, na nenávidenú domovníčku šťali aj iní chlapci. Cybo však bol jediný, ktorý sa na ňu vymočil v deň Stalinovej smrti. Prišla ho zohnať krátko predtým, keď sa pokúsil o nový časový rekord v zostupe z najvyššej lipy na dvore. Skutočne vytvoril rekord, ktorý už nikto nikdy neprekonal. Kým dovtedajší najlepší čas bol jedenásť sekúnd, Cybo ho neuveriteľne vylepšil. Domovníčka Lojková ho svojou piskľavou fistulou dekoncentrovala natoľko, že sa pošmykol a bol na zemi za dve sekundy.

„Super, šrác, dobre, teda také šme tu ešte nebolo,“ uznanlivo ho poklepával po pleci Šuba, najstarší z výrastkov. Aj ostatní chlapci sa okolo nováčika obdivne zhŕkli.

„Čo je to šme?“ vytisol zo seba Cybo.

„Najväčší ojeb, aký kto vymyslí. Toto sa zatiaľ nikomu nepodarilo,“ uznanlivo pokyvoval hlavou Šuba.

„Obávam sa, že toto nebude šme,“ krivil Cybo tvár. Šuba ho chytil za ruku, že mu ju ako víťazovi zodvihne, ale Cybo zvýskol od bolesti. Chcel ho chytiť za druhú, no tá sa len voľne pohupovala v lakti. Keď Cybo stratil vedomie, chlapci pochopili, že to nebolo šme, ale naozaj. Cybo si zlomil obidve ruky, za čo sa stal na dlhší čas dievčenským idolom. Mal v podstate šťastie, pretože riaditeľ základnej školy na Karpatskej ulici vzhľadom na závažnosť poranenia upustil od exemplárneho trestu. Aj sa mu trochu uľavilo, aspoň nebude musieť klamať Cybovej matke, že jej syn nemôže stáť tryznu pri Stalinovom portréte s čiernou páskou z ideologických dôvodov, ale iba preto, lebo má obe ruky v sadre. Cybo bol jedným z mála chlapcov, ktorí neboli pioniermi, a stáť tryznu ako nečlen pionierskej organizácie si riaditeľ nevedel ani predstaviť. Bolo mu ľúto Cybovej matky, lebo musela žiť s biľagom manželky odsúdenca. Riaditeľ sa aj pokúsil dostať Cyrila do pionierskej organizácie, ale školský inšpektor to zakázal. Navyše, základnou úlohou pionierov počas tryzny bolo salutovať a to by, samozrejme, Cyril s oboma rukami v sadre nemohol. Školský inšpektor zúril, presvedčený, že chlapec si ruky zlomil zámerne, aby zneuctil tryznu za veľkým vodcom. Myslela si to aj urazená a zosmiešnená domovníčka Lojková, ktorá sa bola u školského inšpektora sťažovať. Vedela, že u riaditeľa Steinera, degradovaného absolventa Sorbonny, nepochodí. Tomu sa podarilo aspoň prekaziť inšpektorov zámer – premiestniť Cyba do školy pre mentálne zaostalých. Vysvetlil nešťastnému chlapcovi nebezpečenstvo, ktoré mu hrozí, a doslova ho donútil narýchlo sa naučiť báseň o Stalinovi, ktorú sa mu podarilo zohnať. Keď ju Cybo rozochveným hlasom v školskej telocvični recitoval, hoci bez pionierskej šatky, zato však s rukami v sadre, inšpektor zmäkol. Po Cybovej záverečnej poklone sa pridal k nadšenému potlesku ostatných. Nielen hĺbka veršov, ale aj precítenosť Cybovho prednesu ho doslova dojali.

Stalin

Náš veľký vodca otec Stalin

na mapu vážne hľadí,

kapitál zmietol do rozvalín,

presekal cestu mladým.

Kým spíme, v Moskve sa už brieždi,

slobodné ráno mesto budí,

nad Spasskou vežou horia hviezdy

a láska planie v srdciach ľudí.

Stalin je vodca ostrieľaný,

Stalin nad každým zvíťazí.

Prekazí nepriateľom plány,

buržuji pôjdu do basy!

Tak hor sa, súdruhovia, za Stalinom,

bojovať za šťastie všetkých detí,

za hviezdu červenú nad Kremľom,

čo do tmy ako maják svieti.

Spoločné smútočné zhromaždenie pedagógov a žiakov základných škôl Jelenia a Karpatská by bolo dopadlo dobre, keby Alojz Fazuľa, nový riaditeľ ZŠ na Jelenej, robotnícky absolvent rýchlokurzu pedagogického minima, nebol nenávidel riaditeľa Steinera nielen pre Sorbonnu a židovský pôvod, ale najmä preto, že sa uvažovalo o zlúčení oboch škôl, čím by mohol byť riaditeľom len jeden z nich. (O Fazuľovi sa povrávalo, že bol svojho času mimoriadne agilným členom Hlinkovej gardy.) Zlovoľne upozornil inšpektora na dvojzmysel, ktorý jeho pozornému oku a uchu neušiel.

„Báseň odznela pri príležitosti Stalinovej smrti,“ rozhadzoval presvedčivo rukami, „a žiak Bodnár v nej naznačoval, aby súdruhovia súdruha Stalina nasledovali. To značí, aby pomreli s ním!“

„Prečo by mali súdruhovia pomrieť so Stalinom?“ nechápal inšpektor.

„To ja neviem, to sa musíte spýtať autora tej básne a tuná súdruha prednášateľa,“ ukazoval rozhorčene na zmäteného Cyba.

„Čo sa vám na tom nepáčilo? Všetkých učiteľov, žiakov aj rodičov prednes žiaka Bodnára mimoriadne dojal,“ namietol riaditeľ Steiner.

„Prepáčte, ale pár dní po smrti vodcu svetového proletariátu tu odzneli slová: Hor sa, súdruhovia, za Stalinom! To si socialisticky zmýšľajúci človek nemôže vysvetliť inak, len tak, že majú všetci súdruhovia pokapať!“ syčal Fazuľa.

Steiner naňho prekvapene pozrel. „To si myslíte vy, že súdruhovia majú pokapať. Autor to tak nemohol myslieť, pretože báseň napísal dávno pred smrťou súdruha Stalina, netušiac, kedy a či vôbec súdruh Stalin skape. Prepáčte, umrie,“ opravil sa chytro.

„To by tak ešte chýbalo, aby slová – súdruhovia, za Stalinom – napísal po jeho smrti!“

„Básnik napísal slová – hor sa, súdruhovia, za Stalinom – ešte v čase, keď súdruh Stalin pod plnou parou kráčal dopredu!“ vyhŕkol Steiner.

„Tak vidíte? Vidíte?!“ chytil sa Steinerových slov Fazuľa. „Teraz zasa tvrdí, že Stalin bol ožratý!“

„Čože?! Ja že som povedal, že Stalin bol ožratý?! Dovoľte, kolega, to si vyprosujem!“

„A či ste nepovedali, že kráčal vpred pod parou?! Povedal to, či nepovedal?!“ vyzýval Fazuľa okolostojacich učiteľov, ktorí sa nenápadne začali vytrácať.

„Prepáčte, mám maďarský pôvod a predložky mi občas robia ťažkosti. Samozrejme, že predložka pod tam nemala byť,“ náhlivo vysvetľoval Steiner v obave, že inšpektor sa pridá na Fazuľovu stranu. Ten si však uvedomil riziko, do akých absurdít by sa mohla táto nezmyselná debata dostať, a tak ju rázne ukončil. „Súdruhovia, dnešná spomienková tryzna bola veľmi dôstojná. Ja osobne z nej odchádzam s dobrými pocitmi.“ Sotva to dopovedal, došlo mu, že idiot Fazuľa sa môže chytiť aj jeho slov, pretože odchádzať z tryzny za Stalina s dobrými pocitmi nebol práve najšťastnejší výrok. „Tak česť práci a do skorého videnia.“

Vtedy inšpektor netušil, že sa na podobnej tryzne uvidia skôr, ako sa nazdali. O niekoľko dní umrel aj vodca československého proletariátu, prezident Klement Gottwald. Steiner už nechcel riskovať, a tak spoločnú tryznu v telocvični nechal organizovať kolegovi Fazuľovi. Cybo síce obišiel nasucho, ale z ohrozenia už bol definitívne von.

Hospodárska situácia bola zlá. Strana a vláda vinu zvaľovala na imperialistov a sabotérov. Boli to cudzie slová, ktoré sa objavovali v novinách čoraz častejšie. Aby im porozumeli aj žiaci zo školy na Karpatskej, v kine Dukla premietali filmy, v ktorých ukazovali tváre sabotérov. Pri sledovaní dokumentárneho filmu Triedny nepriateľ prestalo Cybovi na okamih tĺcť srdce. Na plátne videl strhané, neoholené a zvráskavené tváre neznámych chlapov stojacich pred súdnymi tribunálmi. Cybo si pamätal komentár: Náš ľud zúčtoval a zúčtuje s nebezpečnými sabotérmi a nepriateľmi... Nad našou prácou bdie robotnícka trieda, bdie naša komunistická strana, bdie naša bezpečnosť... Ovládol ho príjemný detský pocit istoty, keď si uvedomil, koľko ľudí ho chráni pred zločincami. Ten pocit mal až do chvíle, keď na plátne zbadal otca, ako ho dvaja príslušníci Verejnej bezpečnosti v putách vyvádzajú z pojednávacej miestnosti.

Po dvoch mesiacoch, keď sa Cybo ukázal na dvore bez sadry, chlapci i dievčatá sa nahlas smiali z jeho bielych tenkých rúk. Len Tomáš so Zuzanou a Andrejom sa ho zastávali. V čase, keď zomreli Stalin a Gottwald, sprístupnili verejnosti aj obrovskú záhradu, prezývanú Četka, ktorá patrila Vojenskému umeleckému súboru na Mýtnej ulici. Vtedy ešte Cybo netušil, že vojenskú službu si odkrúti práve v tomto súbore. Dlhokánska jednoposchodová budova bývalej kadetky sa tiahla od Belopotockého až po Škovránčiu ulicu. Postavili sa športoviská pre deti, aj volejbalové ihrisko klubu TJ Žižka Bratislava. V rohu záhrady, nalepený na budovu starých vojenských opravární, sa objavil murovaný domček dozorkýň, ktoré dohliadali na poriadok v parku. Jediný, kto ich nerešpektoval, bol Andrej. Sypal im do kľúčovej dierky piesok alebo zatrel oblok domčeka smolou. Samozrejme, keď ho nik nevidel. Deti to pokladali za zbabelé, ale odvtedy, ako v návale hnevu prepichol Ďusovi Koleničovi klincom loptu za to, že ho postavil do bránky, pretože v Četke boli takmer všetci lepší futbalisti než Andrej, sa s ním nepriečili. Dozorkyne nerešpektoval ani Cybo, ale ten kritiku a posmešky znášal statočnejšie. Aspoň nikto nepočul o tom, že by bol prepichol niekomu loptu. Dievčatá a chlapci počúvali jeho chvastúnske reči so zhovievavým úsmevom. Trochu im ho aj bolo ľúto. Povrávalo sa, že jeho otec, gréckokatolícky farár, sedí vo väzení. Odmietol vraj prestúpiť do ruskej pravoslávnej cirkvi a za to ho zavreli. Keď sa raz Tomáš Cyba na to spýtal, očervenel od zlosti a pohryzol ho do ucha. Odvtedy už o tom mlčali.

Začiatkom leta 1960 hlásili v rozhlase, že prezident Novotný udelil pri príležitosti pätnásteho výročia oslobodenia amnestiu. Jedným z prepustených bol aj Cybov otec. Pred oslavou pätnásteho výročia oslobodenia Československa sovietskou armádou Cybo, celý červený od vzrušenia, Tomášovi povedal, že otec sa k nim zakrátko prisťahuje. Čas však plynul, a Cybov otec sa neukázal. Koncom leta si Tomáš všimol na Cyrilovom rukáve čiernu pásku. Četkári si šepkali, že Cybov otec zomrel v nemocnici. Keď sa na to Tomáš Cyba spýtal, chlapec odvrkol, že otec zomrel na následky mučenia vo väzení. Povedal to so zvláštnym výrazom na tvári. Hľadel do zeme a plakal. „Veď ja im ešte ukážem!“ vyhŕkol so zaťatými päsťami. Potom sa jeho malá ušatá postava stratila v áčkarskom vchode. Na druhý deň ktosi napísal na múr Četky sýtou červenou farbou: KSČ = vrahovia! „Páchateľ musel byť krpáň,“ nahlas mudroval policajný okrskár Vavro, ktorý prišiel vyšetrovať nezvyčajnú udalosť spolu s nejakým mužom v civile.

TRETIA KAPITOLA 
DNES BUDE PO VŠETKOM

21. decembra 2007 popoludní sa Cyril Cybo Bodnár chystal osláviť šesťdesiatku. Oslavu začne tým, že vykoná rozsudok nad Andrejom, na ktorý ho raz a navždy odsúdil. Premýšľal nad ním neraz, najmä vo chvíľach, keď ho zachvátil pocit beznádeje a bezmocnosti a pomsta ním neovládateľne lomcovala. Pomsta. Bude to ten najsladší prejav jeho vzťahu k Andrejovi. Kládol si otázku, ako sa mohol natoľko zmeniť človek, s ktorým strávil najkrajšie chvíle života. Detstvo a mladosť. Andrej s Tošom boli jeho najlepší kamaráti. Cítil, že Tošo od neho už dlhší čas bočí a od Andreja bočí zasa on. Urobil mu zo života peklo. Dnes s tým však skončí. Rozhodol sa. Pre toto rozhodnutie už nespal niekoľko nocí. Dnes bude po všetkom. S Andrejom sa nestretol už viac ako päť mesiacov. Osobné stretnutia nevyhľadávali, Andrejovi na pokyny, ktorých bezpodmienečné plnenie od Cyba vyžadoval, stačil mobil. Keď Cybo zbadal na vyzváňajúcom displeji volanie z utajeného čísla, zmocňovala sa ho nervozita miešaná s nenávisťou. Od istého času mu Andrej zo svojho súkromného mobilu nevolával, vedel, že Cybo nezareaguje. Dnes však na jeho zvonenie prekvapujúco odpovedal.

„Ahoj, ako sa darí?“

„Dobre.“

„Tak ako oslavuješ?“

„Veľmi sa oslavovať nechystám. Teda chystám, ale so Zuzkou.“

„Čože? Ty ideš oslavovať s manželkou?“ spýtal sa prekvapený Andrej. „Zasa ste sa dali dokopy?“

„Áno. Definitívne.“

„Jáj, starý môj, koľko už bolo tých tvojich definitívnych... ha-ha-ha...“

„Tak teraz na to môžeš vziať jed!“ vyhŕkol Cybo, až potom si uvedomil, čo vlastne povedal.

„Tak ho pokojne nachystaj. Tých vašich znovuzídení už bolo...“

„Toto je naozaj definitívne. A mám aj druhé definitívne!“ povedal Cybo najráznejšie, ako vedel.

„Tipujem, že si sa definitívne rozhodol skončiť v politike...“

Cybo chvíľu mlčal. Zacítil v Andrejovom hlase iróniu, ktorá sa ho hlboko dotkla. „Áno, uhádol si!“

„Tak to je ešte väčšia chujovina ako to, že sa k tebe vráti Zuza.“

Cybo zaškrípal zubami. „Asi ma málo poznáš. Ja som sa skutočne rozhodol! Počuješ dobre! Kurva, rozhodol som sa! Dnes začínam nový život!“ kričal do telefónu v snahe presvedčiť Andreja, že tentoraz je to isté. Kričal, ako kričia ľudia, keď zakrývajú svoju nerozhodnosť.

Andrej však pocítil v Cybovom hlase nezvyčajný, pevný tón, na ktorý uňho nebol zvyknutý. Zaváhal. „Neunáhli sa. Cybo, upokoj sa. Hlavne nič neoznamuj médiám. Mám pre teba pripravený darček, rád by som ti prišiel zablahoželať,“ nástojil zaliečavo. Očakával, že Cybo sa vyhovorí. Tak ako sa vyhýbal ich stretnutiam, keď mali riešiť dačo nepríjemné. Pri osobnom stretnutí Andrejovi zakaždým ustúpil. Bol by sa stavil, že ho Cybo rázne odmietne.

„Jasné, príď, rád ťa uvidím,“ povedal prekvapujúco. Do Andreja vstúpil zvláštny nepokoj. „Myslím to vážne. Veľmi sa poteším, keď prídeš. O koľkej sa zastavíš?“

„No... no... sú štyri. Asi o hodinu...“

„Fajn. Teším sa.“ Cybo sa očakávanej Andrejovej návšteve skutočne potešil. Od radosti prevrátil do seba ďalší pohárik whisky. Odvaha jeho ubíjanej a ponižovanej duše opäť o čosi narástla. Čakal, že sa Andrej na jeho šesťdesiatku ozve. Presne to sa stalo. Keď sa to všetko podarí, bude dnes najkrajší deň jeho života. O to krajší, že sa k nemu konečne vráti Zuzana. Potvrdila mu to pred chvíľou najúžasnejšou esemeskou, akú v živote od nej dostal – Dnes prídem. Definitívne uzatvoria takmer dvadsaťročnú mrchavú kapitolu ich života, poznačenú jej odchodmi a návratmi. Šesťdesiatku veru oslávia. Poriadne. Okrúhle narodeniny, manželkin návrat i jeho definitívny koniec v politike. A aj Andrejov. Dnes bude po všetkom.

Keď svoje rozhodnutie o skončení všetkých politických aktivít zatelefonoval do tlačovej agentúry, pocítil nezvyčajnú úľavu. Akoby mu ktosi zložil z chrbta ťažký batoh, ktorý na ňom roky vláčil. Zvykol si už naň, a tak mu jeho ťarcha pripadala ako čosi samozrejmé. Až keď ho sňal, uvedomil si, aká neuveriteľná ťažoba ho počas takmer dvadsiatich rokov gniavila. Vedel, že Andrej sa na túto správu chytí. Možno by mu prišiel na šesťdesiatku skutočne spontánne zablahoželať, ale istý si nebol. Zato si bol celkom istý, že na správu o skončení v politike sa chytí. Zosilnil hlasitosť rádia, aby mu táto správa neušla v rozhlasových novinách, ktoré sa o chvíľu začnú. Spokojne sa usmial pri pomyslení, ako ľahko sa Andrej chytil do pasce. Príde. Vie s čím. S tou odpornou vecou, ktorou ho celé tie poondiate roky vydieral. Ako už neraz predtým bude v jeho ponižovaní bez škrupúľ pokračovať, hoci mal občas pocit, že aj Andrej už toho má dosť. Dnešok však potvrdzuje, že očividne nemá. Vydiera ho cynicky a cieľavedome. Lenže po jeho rozhodnutí skončiť už nie je dôvod na vydieranie. Okrem jediného – Andrejovej samoľúbosti. Neznášal, keď sa niekto vykĺzol z jeho mocenských chápadiel, láskavých ku každému, no ak sa niekto pokúsil opustiť ich, bol nemilosrdný. Ľudia, ktorí od Andreja odišli, sa stratili. Občas sa v niektorom z dunajských ramien objavila mŕtvola vo vysokom štádiu rozkladu. Policajné hovorkyne odhodlane vyhlasovali, že polícia pátra po neznámych páchateľoch, chvíľu ešte o prípade písal zvedavý novinár, až napokon čas všetko zahladil. Cybo to vedel. Dnes s Andrejom definitívne skoncuje. Musí. Inak by skoncoval on s ním. Zajtra ráno, najneskôr napoludnie ohlásia v éteri správu o prekvapujúcom a nečakanom úmrtí významného slovenského podnikateľa, jedného z najvplyvnejších mužov krajiny, Andreja Danaja.

ŠTVRTÁ KAPITOLA 
ZRADA IDEÁLOV

„Viete o tom niečo?“ Tomášov otec zamračene pozeral na syna, Andreja a Cyba. Chlapci sedeli pri kuchynskom stole a zaťato mlčali. „Tak ja vám to poviem,“ postavil sa Jozef Beleš a dlho hľadel cez kuchynský oblok na múr Četky s čerstvým fľakom olejovej farby, ktorým ktosi zamaľoval inkriminovaný nápis. KSČ = vrahovia ešte slabučko presvitalo. Mal celkom dobrú náladu, no pred chlapcami sa musel ovládať. Vedľa v obývačke za kachľami mu dozrievalo ražné víno. Už z neho ochutnal a vyzeralo veľmi sľubne. Ešte lepšiu náladu mal z informácií, ktoré prichádzali z Moskvy. Bolo to prvýkrát, keď ho správy z hlavného mesta svetového proletariátu potešili. Odvtedy, ako Nikita Sergejevič Chruščov na XX. zjazde sovietskych komunistov odhalil kult osobnosti, dýchalo sa o čosi lepšie. V Moskve odstúpil stalinista maršal Kliment Vorošilov a hlavou štátu sa stal Leonid Brežnev. O tom, čo Chruščov povedal, sa ani po rokoch veľa nehovorilo, ale kolega Dutko, ktorý mal rodinu na Ukrajine, mal o čosi viac informácií.

Fľak na múre ho však vracal do reality. Akoby naschvál to mám oproti oknu, chodila mu hlavou trýznivá myšlienka. Tí chlapci vlastne spravili len to, čo by som najradšej urobil ja sám. Tá trýznivejšia myšlienka, ktorú sa snažil potlačiť už roky, ale nedalo sa, mu z mysle neschádzala vôbec. 27. februára 1948 si mal slávnostne prevziať členský preukaz Demokratickej strany. Dva dni predtým prijal prezident Beneš demisiu nekomunistických ministrov a menoval nových, navrhnutých komunistickým predsedom vlády Klementom Gottwaldom. Podľa Gottwalda a masy tých, ktorí na prevrate získali, prišlo k víťazstvu robotníkov a roľníkov, podľa tých, ktorí na prevrate stratili, prišlo ku komunistickému puču. Jozef Beleš nevedel, či patrí k víťazom, alebo k porazeným. Jeho roľnícko-robotnícky pôvod ho zaraďoval medzi víťazov, titul doktora práv, ktorý získal 20. marca 1948 a ktorým chcel raz a navždy preťať nepretržitú líniu chudoby v belešovskom rode, ho zaraďoval medzi rodiacu sa elitu. Dvadsaťdeväťročný mladík z chudobnej kysuckej rodiny sa rok pred Víťazným februárom oženil s bratislavskou Maďarkou Zuzanou, ktorú láskavo prezýval Žužika. Spočiatku s manželkou bývali načierno v malej izbičke v ubytovni YMCA, ale keď ich odtiaľ vyhodili, neostalo im nič iné, len sa nasťahovať k Žužikinej mame do jednoizbového bytu na Jelenej ulici číslo 18. Žužikina mama nevedela ani slovo po slovensky, čo bolo pre Jozefa istým spôsobom šťastie. Mal výhovorku, prečo sa so svokrou nemusí zhovárať. Tá mu dávala na každom kroku najavo, že nie je v jej byte vítaný. Svokrin prístup sa dal pochopiť, pretože tam žili aj Žužikina sestra Terka, brat Lajoš, a hoci sa svokor Štefan pohyboval po byte veľmi nenápadne, bol šiestym do partie. Situácia sa stala takmer neznesiteľnou, keď Žužika oznámila, že je v požehnanom stave. Tento fakt v prílohe žiadosti o pridelenie bytu podanej na Štátny stavebný úrad potvrdil aj ženský lekár, doktor Ramharter. Štátny stavebný úrad rovnako ako pred ním Mestský národný výbor, bytové družstvo UNITAS a naposledy Povereníctvo sociálnej starostlivosti Belešove zúfalé žiadosti o pridelenie bytu zdvorilo odmietli. Keď sa raz svokra neovládla a vykričala mu, že je len obyčajný „csirkefogó“ (povaľač), ktorý priviedol jej dcéru do druhého stavu a ešte im zaberá miesto pri stole, napísal 28. januára 1947 Povereníctvu spravodlivosti srdcervúcu žiadosť. Priložil aj potvrdenie prednostu ohlasovacieho úradu, oblastného veliteľa Národnej bezpečnosti nadporučíka Krba, ktorý vlastnoručne potvrdil, že žiadateľ, justičný asistent Jozef Beleš, nemá v byte na Jelenej ulici žiadnej svojej miestnosti, než len toľko, čo obýva so svojou manželkou lôžko. Potom sa Beleš modlil a čakal. Povereníctvo spravodlivosti neodpovedalo a situácia v bytíku na Jelenej sa zmenila na peklo, keď sa v máji 1947 narodil Tomáš.

Peklo na Jelenej sa zhoršovalo, a tak, keď mu vo februári 1948 doktor Husár, ktorý ešte pred pol druha rokom nahováral Jozefa, aby vstúpil do Demokratickej strany, povedal: „Toto nebude na pár mesiacov, toto bude navždy, ja by som sa k nim pridal,“ nezaváhal. „Lettrich sa vrátil od Beneša úplne zničený. Je len otázka času, kedy sa Demokratická strana rozloží. Komunisti potrebujú mladých, vzdelaných a tým, ktorí vstúpia do strany, prideľujú byty.“ Doktor Husár mu tak trochu nahrádzal otca, ktorý robil drevorubača, až kým ho nezabila jedľa z milošovského urbára. Nebolo na svete človeka, okrem jeho manželky a matky, ktorého by mal radšej ako Husára. Bezvýhradne mu dôveroval, a preto napokon po bolestivom rozhodovaní napísal žiadosť o prijatie do komunistickej strany. Zradil svoje ideály, ale utešoval sa tým, že mu tento krok doktor Husár odobril. 9. marca 1948 ho do KSČ prijali. Na druhý deň našli pod oknami spálne v Černínskom paláci v Prahe mŕtve telo ministra zahraničných vecí Jana Masaryka. V ten istý deň dostal Jozef Beleš vyrozumenie od Povereníctva spravodlivosti, že mu pridelili dvojizbový byt s rozlohou 88 metrov štvorcových na Belopotockého ulici v Bratislave.

„Tak vám to teda poviem,“ významne pozrel na chlapcov. „Boli ste to vy traja!“

„To nie je pravda!“ namietol Tomáš, ale otec mu spakruky strelil takú facku, až mu v ušiach zazvonilo. Hlavou vrazil do kredenca, pocítil, že mu trošku cvrklo do červených trenírok.

„Neklam!“

„Ujo, on neklame. To som napísal ja, Tošo mi iba zohnal farbu,“ potichu vysvetlil Cybo. Andrej mlčal.

„Áno, farbu z našej pivnice. Ešte bol taký sprostý, že keď ju z pivnice niesol, zakvapkal celú chodbu. Aj idiot by okamžite prišiel na to, odkiaľ je!“ Beleš nervózne chodil hore-dolu po kuchyni. „Čert mi to bol dlžen. Každú chvíľu príde mama z práce... Počúvajte, chalani... Ak sa ešte raz niečo také zopakuje, tak za seba neručím. Ale to vám už ani ja nepomôžem! A teraz odchod!“ Pri dverách vylepil každému z chlapcov zaucho, ale len také symbolické.

„Ujo, a odkiaľ viete, že sme to boli my?“ opýtal sa Andrej.

Jozef Beleš sa pousmial. Keď koncom septembra roku 1944 prepadli žandársku stanicu partizáni a zabili jeho kamaráta, strážmajstra Štefana Fialu, ktorý im odmietol vydať zbrane a muníciu, jeho druhý kamarát Ondro Vavro sa so samopalom na zátylku radšej pridal k nim, než aby Štefana nasledoval na druhý svet. Tak sa stal partizánom, čo sa mu po 25. februári 1948 nečakane hodilo. Zakladal Zbor národnej bezpečnosti. Keď sa stal Jozef Beleš po ukončení právnických štúdií sudcovským čakateľom na Okresnom súde v Bratislave, pomohol Ondrejovi dostať sa do hlavného mesta. Tu ho menovali do funkcie okrskového zmocnenca Verejnej bezpečnosti. Bude chodiť po uliciach a zákutiach prideleného rajónu a dohliadať na to, aby občania dodržiavali socialistickú zákonnosť. Do jeho rajónu spadala aj Četka.

„Nestaraj sa. Buďte radi, že to dopadlo takto. Ale druhýkrát to môže skončiť horšie,“ odvetil Andrejovi Beleš zdanlivo namosúreným hlasom. Keď si večer prišla pani Bodnárová požičať jedno vajíčko, pozval ju dnu, ponúkol svojím vínom a hodnú chvíľu ju presviedčal, aby na syna dávala väčší pozor.

„Časy sú zložité, aj keď sa už trochu voľnejšie dýcha,“ dohováral jej nezvyčajne otvorene. „Pani suseda, viete, ako dopadol váš manžel. Je mi to veľmi ľúto, ale bola by škoda, keby sa taký šikovný chlapec, ako je váš Cyril, dostal do zbytočnej šlamastiky. Tentoraz sa mi ten nápis podarilo zamiesť pod koberec, ale nemusí to byť vždy tak...“

„Rozumiem, áno... a ďakujem vám. Skutočne vám to vajíčko nebude chýbať?“ opýtala sa Bodnárová rozpačito.

„Nie,“ usmievala sa spomedzi dverí pani Belešová. „Máme ich dosť.“ Aby smutnú susedu potešila, šibalsky dodala: „A tie vaše deti sú veľmi vychované. Pekne zdravia ruky bozkávam.“

Keď Bodnárová odišla, vošla do špajze a vzala z ľadu uloženého vo veľkom lavóre prázdnu misku na vajíčka. Manžel stál za ňou a chvíľu mlčal. „Dnes by mal prísť balík od tvojej mamy.“ Vtom sa z ulice ozvalo zaerdžanie koní. Pred áčkarským vchodom zastal modrý poštový koč. Poštár Labanec kone zahamoval, otvoril zadné dvere a na širokú dosku povykladal balíky. Bol medzi nimi aj ten vytúžený od pani Anny Belešovej z Milošovej. Keď ho pani Žužika preberala, vedela, že je zle. Balík bol pomliaždený. Kúsok slaniny, čerstvo vymútené maslo aj polovica kurčaťa boli neporušené. Desať vajec však bolo v premočenej papundeklovej škatuli na kašu. Belešová ich preliala do hlbokého taniera a slzy sa jej miešali so škrupinami, čo z nich vyťahovala. Dnes budú mať šošovicovú omáčku bez vajec. To nič, poleje ju cibuľkou dusenou na masti.

PIATA KAPITOLA
ZABIJEM HO!

Andrej nervózne vložil doaktovky fľašku Cybovej obľúbenej írskej whisky Jameson. Bude symbolom ich zmierenia, hoci mal pocit, že jednoduché to nebude. Ešte stále sa nevzdal myšlienky naveľký návrat dopolitiky. Odvtedy, ako sa vážne sCybom pohádali, uplynul takmer rok. Ich stretnutia pripomínali cholerické etudy dvoch polobláznov, jeden druhému vykrikoval doočí svoj názor beztoho, aby počúval ten opačný. Teraz si už len telefonujú. Vedel, že bezCyba nemá Andrejova strana šancu vrátiť sa dopolitickej hry. Bol trpezlivý. Voľby budú až otri roky, dovtedy Cyba zlomí. Tak ako ho dosiaľ zlomil každý raz. Andrej miloval moc. „Vživote máš dve možnosti,“ hovorieval. „Alebo si dole, alebo hore.“ On bol vždy hore. Zastarých čias iteraz. Apomohol hore aj Cybovi – kamarátovi zdetstva, ktorého konanie ovplyvňovala predovšetkým pomsta. „Celú mladosť ma zaotca kopali dozadku ateraz im to všetkým ukážem!“ Andrej vedel, že pomsta je sladká aCybo ju má rád.

Vposledných týždňoch sa však vAndrejovom živote stalo čosi, sčím už nepočítal. Zaľúbil sa. Ako blázon. Ako sa dokáže zamilovať starnúci muž, ktorý nikdy vživote neľúbil. Ateraz to prišlo. Lenka sa naňho obrátila krátkym listom, žiadala ho opomoc prihľadaní strechy nadhlavou. Preňu ipresvoju ročnú dcérku Kristínku. Naúspešného veľkopodnikateľa Andreja Danaja sa obracalo veľa ľudí. Otých, ktorým pomohol, písali noviny, otých, ktorých žiadosti hodil dokoša, sa nikto nedozvedel. Lenkin list bol jedným zmnohých, no čosi ho vňom upútalo. Nevedel čo, iba akýsi vnútorný hlas mu našepkával, aby túto žiadosť nevyhodil. Vliste bolo telefónne číslo, atak dal sekretárke pokyn, aby našla prežiadateľku Lenku Kubicovú termín. Keď ju zbadal, srdce, oktorom si myslel, že ho už dávno nemá, sa mu odrazu zachvelo. Zhovárali sa nezvyčajne dlho. Zpodnájmu, ktorý musela domesiaca opustiť, odišla hneď. Andrej jej ponúkol bývanie vhoteli Veľké srdce. Nechcel jej kupovať nový byt, cítil, že taký dar by neprijala. Keď ju priviedol osobne doapartmánu vosvojom hotelovom komplexe, nevdojak sa usmial. Kedysi dávno, včasoch, naktoré nerád spomína, si vodieval dotohto bytu prostitútky. Postupne sa zblížili, mal pocit, že itridsaťdvaročná sirota Lenka sa doňho skutočne zaľúbila. Obľúbil si aj malú Kristínku. Občas sa naňu zahľadel apokúšal sa uhádnuť, ako vyzerá jej otec, ktorý odmamy utiekol predjej narodením. Včera večer prežil asi najkrajšie chvíle svojho života. Lenka mu oznámila, že je vdruhom stave. Andrej bude otcom. Netušil, aký je to pocit, vprvej chvíli ostal vrozpakoch. Bude mať dieťa. Svoje vlastné, soženou, ktorú miluje. Osud mu poslal docesty mnoho žien, sktorými si krátko užil askončil. Až teraz si poprvý raz uvedomil, čo je to láska. Keď mu Lenka správu oznámila, privinul si ju adlho držal vnáručí. Apráve vtedy mu zatelefonoval Cybo. Bezvarovania mu oznámil, že jeho rozhodnutie je definitívne aspolitikou končí. Andrej ho požiadal, nech naňho počká anerobí unáhlené rozhodnutia. Lenka mala naplánovaný nákup vobchodnom centre, šofér ju tam odvezie aon je ochvíľu uňho. Pristihol sa primyšlienke, že sa nastretnutie sCybom teší. Mal ho rád, napriek všetkému, čo sa medzi nimi stalo. Prihľadaní mobilu natrafil vzásuvke naufúľanú čiernobielu fotografiu troch šarvancov skolobežkami. Naľavo stál Tošo, vstrede Cybo avedľa neho Andrej. Traja najvernejší kamaráti zdvora naBelopotockého ulici. Život im ich príbehy zorganizoval tak, že sa raz viac, inokedy menej prelínali. Zaujímavé, že jediný, komu neprischla žiadna prezývka, bol on. Cyrila prezývali Cybo aTomáša Tošo. On ostal iba Andrejom. Trochu mu to bolo ľúto. Dlho hľadel nafotografiu, ktorú mu predniekoľkými rokmi požičal Tošo. Istý čas ju pýtal späť, ale poodsťahovaní sa zBratislavy naňu zabudol. Bola to ich jediná, apreto najvzácnejšia fotografia. Sláskou ju vložil dospisu predprvú stranu. Spis bola tá vec, ktorú sa chystal odovzdať Cybovi. Je to originál, dal mu ho Šedivý, atak sa, našťastie, doarchívov Ústavu pamäti národa vôbec nedostal. Sjeho pomocou donútil Cyba vždy urobiť to, čo si želal. Povedal si, že originál mu daruje nanarodeniny, nech si sním robí, čo chce. Nech si sním vytrie zadok alebo ho trebárs spáli. Alebo ak chce, nech dokazuje svoju nevinu, ktorá itak už nikoho nezaujíma. Hlavné je, že sa ho zbaví. Pálil ho vrukách vždy, keď spis naCyba vytiahol. Vedel, že Cybov podpis vňom nie je pravý, ale dokázať sa to dalo iba zoriginálu. Aten mal on. Sľúbil Cybovi, že keď úlohu splní, originál dostane. Dnes sa rozhodol, že Cybo úlohu splnil, pretože on sám ide začať nový život. Pristihol sa, že nemá veľkú chuť Cyba prehovárať, aby ostal vpolitike. Aj naňom sa pomaly prejavovala únava amal dosť starostí spodnikaním. Navyše – temperamentná Lenka si žiadala svoje.

Vošiel domiestnosti naprvom poschodí, ktorú dal upraviť nadetskú izbu. Zdržiavali sa vnej Lenka sKristínkou, keď ho prišli navštíviť. Aj teraz boli uňho. Vášnivo Lenku pobozkal. Trochu ju to prekvapilo, vpráci sa zvyčajne ovládal. Usmial sa naňu apovedal, že osiedmej príde zaňou aKristínkou donákupného centra aspolu sa navečerajú. Zavolal šoférovi, aby prišiel Lenku osobne vyzdvihnúť. Akoby vzlej predtuche, potichu zašepkala: „Dávaj naseba pozor...“ Keď odišli, vrátil sa dokancelárie avytiahol ztrezoru tmavohnedý kožený obal. Zablahoželá Cybovi abude sa ponáhľať zasvojou milovanou ženou.

UCyba významne položil spis nastolík sostarosvetským čipkovaným obrusom. „Tuším ho máš ešte zbytu naBelopotockého,“ usmial sa. Tešil sa nachvíľu, keď kamarátovi povie, že všetkému zlému medzi nimi je koniec, adá mu ten kožený obal. Navždy, definitívne. Je povydieraní. Naťahoval túto chvíľu, aby si ju užil čo najdlhšie. Spotmehúdskym úsmevom pozoroval Cyba. Pristihol sa, že sa teší zjeho zvyčajnej nervozity, ktorá sa ho zmocňovala zakaždým, keď zbadal spis.

„Áno, vyšívala ho ešte mama,“ odvetil Cybo anezvyčajne dlho nakamaráta hľadel. „Čo si dáš?“

Andrej položil vedľa spisu fľašku Jamesona: „Pohárik ztvojej obľúbenej.“

Cybo si fľašku znalecky poobzeral apoložil späť nastolík. „Mám skvelého osemnásťročného Jamesona zlimitovanej série. Dostal som ho odbritského veľvyslanca. Ochutnáš?“

Andreja sa máličko dotklo, že Cybo má lepšiu whisky, ako mu priniesol. „Rád.“

Cybo otvoril dvere mahagónovej barovej skrine apoložil nasklenenú poličku dva krištáľové poháriky. Vjednom bolo nadne niekoľko kvapôčok čírej tekutiny, pripravenej zlistov prudko jedovatého náprstníka červeného. Získal ho cezznámeho lekárnika vPlzni. Rastlina smrti, ktorej účinky opísala aj Agatha Christie. Ztoho sa, Andrejko, najprv povraciaš, potom poserieš, činnosť srdca bude nepravidelná, sťaží sa ti dýchanie, dostaneš halucinácie, hučanie vušiach, bolesti hlavy, podvoch hodinách ti začne slabnúť pulz, až napokon nastane zástava srdca. Žiadna pitva neodhalí príčinu smrti. Jednoducho zlyhanie srdca. Ruka mu nasekundu zavisla vovzduchu, podá Andrejovi smrtiaci pohárik neskôr. Alebo nie, radšej hneď, pretože počas debaty by napokon mohol zaváhať. Spomenul si navšetky príkoria, ktoré mu Andrej vživote spôsobil, uvedomil si, že mu scynickou vytrvalosťou istotne pripraví aj ďalšie, asúsmevom nalial osemnásťročného Jamesona odbritského veľvyslanca dooboch pohárikov. Sám bol prekvapený, aký bol pokojný. Keď však vzal doruky pohárik sjedom, akosi mu oťažela. Mysľou mu prebehli mnohé úžasné chvíle, ktoré sAndrejom prežil. Napriek všetkému ich bolo viac ako tých zlých. Akási neznáma sila mu nedovolila urobiť to. Nie, teraz ešte nie, ale najbližšie ta zabijem. Ukryl naliaty pohárik dozadnej časti baru, vzal druhý, nalial doň čistú whisky apodišiel kAndrejovi.

„Tak si teda pripime,“ povedal rezignovane.

„Nebudem piť. Šoférujem, Milan išiel sLenkou aKristínkou...“

„Ale jeden si hádam namoju šesťdesiatku dáme,“ namietol Cybo.

Andrej sa postavil. „Mal by si menej piť, trasú sa ti ruky. No dobre, dám si, no iba jeden – nateba anamôjho syna...“

Cybo naňho vyjavene pozrel: „Akého syna?“

Andrej položil pohárik anečakane ho objal. Bolo to úprimné, radostné objatie. „Cybo, Cybko... musím ti povedať, že budem otcom.

Chápeš? Lenka mi to včera oznámila. Dúfam, že to bude syn. Vieš si to predstaviť? Ja budem otcom!“ Doočí mu vstúpil zvláštny lesk, ktorý uňho Cybo nikdy predtým nevidel. „Sľúbil som jej, že sňou pôjdem navečeru, len som ti prišiel dať darček. Tento. Originál spisu. Je tvoj. Navždy. Rob si stým, čo chceš. Všetko najlepšie knarodeninám...“ Vstal azodvihol pohárik. „Vieš, je mi to ľúto...“

Cybo naňho neveriacky hľadel: „Ty mi ten originál vážne dávaš?“