Start

Ernest Hemingway

A MOVEABLE FEAST

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust

Translation © 2000, 2016 by Juraj Vojtek

Jacket design © 2016 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4670-6

Ak mal človek šťastie žiť zamladi v Paríži, kdekoľvek

potom trávi zvyšok života, Paríž zostáva s ním, lebo

Paríž je pohyblivý sviatok.

ERNEST HEMINGWAY priateľovi v roku 1950

PREDHOVOR

Z dôvodov, pre spisovateľa dostatočných, sú viaceré miesta, ľudia, postrehy a dojmy v tejto knihe vynechané. Niečo z toho bolo tajomstvom, o niečom všelikto vedel a všeličo o tom popísal a bezpochyby ešte popíše.

Nie je tu ani len poznámka o Stade Anastasie, kde pri stoloch rozostavených pod stromami namiesto čašníkov obsluhovali boxeri a v záhrade bol ring. Ani o tréningu s Larrym Gainsom, ani o vychýrených dvadsaťštyrikolových zápasoch v Cirque d’Hiver. Ani o takých dobrých priateľoch, ako boli Charlie Sweeney, Bili Bird a Mike Strater, ani o Andrém Massonovi či Miróovi. Nie je tu ani len poznámka o našich cestách do Schwarzwaldu či o našich jednodňových prieskumoch lesov v okolí Paríža, ktoré sme mali tak radi. Bolo by krásne, keby toto všetko našlo v tejto knihe svoje miesto, ale nateraz sa budeme musieť bez toho zaobísť.

Ak má čitateľ radšej beletriu, môže za ňu považovať aj túto knihu. Vždy je tu však šanca, že takáto próza aspoň trochu osvetlí to, čo vznikalo ako fakt.

ERNEST HEMINGWAY

San Francisco de Paula, Kuba, 1960

POZNÁMKA

Túto knihu začal písať Ernest na Kube v jeseni 1957, pracoval na nej v Ketchume v Idahu v zime 1958 – 1959, vzal si ju do Španielska, kde sme boli v apríli 1959, priniesol ju späť na Kubu a potom na sklonku jesene do Ketchumu. Dopísal ju na jar 1960 na Kube, no medzitým ju odložil a napísal inú knihu – Nebezpečné leto – o zúrivej rivalite Antonia Ordóñeza a Luisa Miguela Dominguína v býčích zápasoch v Španielsku roku 1959. Zopár zmien v knihe urobil v jeseni 1960 v Ketchume. Dej sa odohráva v rokoch 1921 až 1926 v Paríži.

M. H.

Dobrá kaviareň 
na place Saint-Michel

Potom prišiel nečas. Prihnal sa za jediný deň koncom jesene. Na noc sme museli zatvárať okná pred dažďom a studený vietor na place Contrescarpe očesával lístie zo stromov. Ležalo potom na zemi zmáčané dažďom a vetrom, ktorý šľahal v poryvoch do veľkého zeleného autobusu na konečnej, Café des Amateurs bola plná, okná zahmlené od tepla a dymu. Bola to smutná, spustnutá kaviareň, kde sa schádzali ožrani z okolia, a práve pre pach špinavých tiel a kyslastý opilecký zápach som sa jej vyhýbal. Chlapi a ženy, ktorí navštevovali Café des Amateurs, boli nacenganí v jednom kuse, alebo prinajmenšom vtedy, keď mali na to peniaze, zväčša vínom, ktoré kupovali po pollitroch či litroch. Reklamy vtedy propagovali všelijaké aperitívy s čudnými názvami, ktoré si však mohol dovoliť málokto, a ak, tak len ako základ budúcej vrtule z vína. Ženám holdujúcim alkoholu sa vravelo poivrottes, čo je ženský rod od ožrana.

Café des Amateurs bola žumpou pôvabnej, úzkej, prepchatej rue Mouffetard, kde bývali trhy a ktorá ústila na place Contrescarpe. Pri schodiskách v starých činžiakoch boli latríny, na každom poschodí jedna (na oboch stranách otvoru drapľavá šľapaj v betóne v tvare podošvy, aby sa locataire nepošmykol), ktoré ústili do žumpy; v noci sa latríny vyprázdňovali do cisternových vozov ťahaných koňmi. V lete, keď boli okná pootvárané dokorán, počuli sme pumpovanie a odvšadiaľ k nám doliehal prenikavý zápach. Vozy mali hnedošafranový náter, a keď za mesačného svitu čistili rue Cardinal Lemoine, valce na kolesách pripomínali Braquove maľby. Zato Café des Amateurs, ktorú nikto nečistil, mimochodom, jej zožltnuté vyhlášky so zákonom stanovenými pokutami a trestmi za opilstvo boli mušacinec na mušacinci a nikto si ich nevšímal, mala rovnako pravidelných ako zapáchajúcich štamgastov.

S prvými studenými vetrami v zime sa človeka zrazu zmocňoval všetok smútok tohto veľkomesta, a keď ste ním kráčali, biele domy už nemali vrcholčeky, zostala iba mokrá čerň ulice a zatvorené dvere obchodíkov, bylinkární, papiernictiev a novinových stánkov, druhotriednych pôrodných báb a hotela, v ktorom zomrel Verlaine a kde som mal na najvyššom poschodí izbu aj pracovňu zároveň.

Na najvyššie poschodie viedlo šesť či osem schodiskových ramien a bola tam strašná zima, lenže ja som vedel, koľko stojí viazanička konárikov, tri drôtom omotané zväzky borovicových triesok dlhých asi ako pol ceruzky, ktoré by sa chytili od konárikov, a k tomu viazanica polienok polosuchého, tvrdého dreva, ktoré by som musel kúpiť, aby som mohol zakúriť a vyhriať izbu. A tak som zašiel na druhý koniec ulice, aby som si v daždi obzrel strechy a overil, či vôbec komíny dymia a ktorým smerom. Nevidel som však ani náznak dymu, nuž som si pomyslel, že komín je zrejme studený, nemusí dobre ťahať, iste by začmudil celú izbu, palivo by vyšlo navnivoč a s ním aj peniaze, a tak som v daždi kráčal ďalej. Minul som lycée Henri Quatre, staručký kostol St.-Étienne-du-Mont a place du Panthéon, kde vystrájal vietor, a aby som sa mu vyhol, zahol som doprava, kým som sa napokon neocitol v závetrí bulváru St.-Michel, a postupoval som ďalej popri Cluny, až som napokon po bulvári St.-Germain došiel do svojej obľúbenej kaviarne na place St.-Michel.

Bola to príjemná, teplá, čistá a útulná kaviarnička. Starý pršiplášť som zavesil na vešiak, nech obschne, ošumelý a vyblednutý širák som položil na poličku nad lavicou a objednal si café au lait. Čašník mi ju priniesol, nuž som si vytiahol z vrecka na plášti zápisník a ceruzku a dal sa do písania. Opisoval som vtedy kraj hore v Michigane, a keďže v Paríži besnelo škaredé, studené a vetristé počasie, dostalo sa aj do poviedky. Koniec jesene som poznal z chlapčenstva, mládenectva i z raného mužného veku a na niektorých miestach sa o ňom písalo lepšie ako na iných. Vravím tomu presadenie, ktoré ľudia potrebujú tak ako všetko, čo má rásť, pomyslel som si. Ibaže chlapi v tej poviedke pili, nuž nečudo, že aj ja som dostal slinu, a objednal som si St. James. V taký chladný deň mi padol znamenite a ja som písal a písal, a nielenže mi bolo výborne, ale cítil som, ako mi blahodarný martinický rum rozpaľuje telo i dušu.

Do kaviarničky vošla dievčina a sadla si za stôl pri okne. Bola to naozaj fešanda, tvár mala sviežu ako čerstvo vyrazená minca, keby sa, pravda, mince razili z mäsa potiahnutého hladkou pokožkou, ktorú práve osviežil dážď, a vlasy, čierne sťa havranie krídlo, jej v ostrej diagonále padali cez tvár.

Zahľadel som sa na ňu – znepokojovala ma, ale aj ohromne vzrušovala. Zachcelo sa mi dostať ju do svojej poviedky, či čo ja viem kam, lenže usadila sa tak, aby videla na ulicu a vchod do kaviarne, a hneď mi bolo jasné, že na niekoho čaká. Ďalej som teda písal.

Vlastne poviedka sa písala sama a mal som čo robiť, aby som s ňou udržal krok. Objednal som si ďalší rum St. James a zakaždým, keď som zdvihol zrak alebo orezával ceruzku strúhadlom, z ktorého sa kľukatili stružlinky do tanierika pod mojím nápojom, som ju pozoroval.

Už som si ťa obzrel, krásavica, teraz si moja, nech čakáš na kohokoľvek, aj keby som ťa už nikdy viac neuvidel, pomyslel som si. Patríš mi, patrí mi celý Paríž a ja patrím tomuto zápisníku a tejto ceruzke.

Potom som sa vrátil k písaniu, a tak som sa vcítil do poviedky, že som sa v nej nadobro stratil. Teraz som zasa písal poviedku ja, už sa nepísala sama, neodtŕhal som od nej zrak, nevnímal som čas ani miesto, kde sedím, ani som si neobjednal ďalší rum. Už mi stačilo, hoci som si to neuvedomoval. Keď som poviedku dopísal, doľahla na mňa neopísateľná únava. Prečítal som si posledný odsek, potom som od nej odtrhol zrak a vrhol pohľad na dievčinu, no už jej nebolo. Dúfam, že odišla s nejakým fajn chlapíkom, pomyslel som si. Zaplavil ma však smútok.

Zatvoril som poviedku do zápisníka, zastrčil ho do vnútorného vrecka a požiadal čašníka, aby mi doniesol tucet portugaises a pol karafy podnikového suchého bieleho vína. Po dopísaní poviedky som sa vždy cítil prázdny, smutný i šťastný zároveň ako po milovaní; pritom som bol presvedčený, že poviedka je výborná, aj keď jej ozajstnú kvalitu som nemohol poznať, kým som si ju o deň neskôr neprečítal znova.

Zatiaľ čo som si pochutnával na ustriciach s výraznou morskou arómou a s nádychom kovovej pachute, ktorú som splachoval studeným bielym vínom, takže mi zostávala len morská príchuť a šťavnatosť, a kým som vyciciaval z lastúr studenú tekutinu a zalieval ju sviežim vínkom, pocit prázdnoty ma prešiel a zmocnil sa ma pocit šťastia, a tak som začal kuť plány.

Keďže sa pokazilo počasie, mohli by sme aspoň na čas odísť z Paríža niekam, kde sa tunajší dážď zmení na sneh, ktorý padá pomedzi borovice a pokrýva cestu i strmé horské úbočia, či niekam tak vysoko, kde nám večer cestou domov bude vržďať pod nohami. Pod Les Avants je chalet za celkom prijateľnú cenu, boli by sme tam spolu s našimi knihami, spali by sme v teplej posteli pri otvorených oknách a za jasného svitu hviezd. Tam by sme mohli ísť. Cesta treťou triedou vlakom nie je drahá. Plná penzia vyjde len o trochu viac, než minieme v Paríži.

Vzdal by som sa hotelovej izby, kde píšem, zostalo by teda iba nájomné na rue Cardinal Lemoine číslo 74, ktoré je zanedbateľné. Napísal som nejaké články do torontských novín a šeky by mali prísť každú chvíľu.

Články napokon môžem písať kdekoľvek a za akýchkoľvek okolností a peniaze na podobný výlet máme.

A ak budeme mimo Paríža, hádam dokážem o ňom písať rovnako, ako v Paríži dokážem písať o Michigane. Vtedy som, pravda, nevedel, že na niečo podobné je ešte priskoro, lebo Paríž som nepoznal tak, ako som potreboval. To sa ukázalo až potom. Ak by s tým súhlasila žena, mohli by sme sa ta vydať, a tak som dojedol ustrice, dopil víno, vyrovnal účet v kaviarni a najkratšou cestou zamieril v daždi, ktorý mi zrazu pripadal len ako miestne počasie, a nie ako niečo, čo mi zmenilo život, po Montagne Ste-Geneviève k nášmu bytu na kopci.

„Podľa mňa by to bolo fantastické, Tatie,“ poznamenala žena. Mala jemne modelovanú tvár a pri každom rozhodnutí jej oči i úsmev zažiarili, akoby dostala nejaký drahý dar. „A kedy by sme mali odísť?“

„Kedy sa ti zachce.“

„No, ja by som šla aj hneď. Veď vieš.“

„Keď sa vrátime, možno tu bude pekne a jasno. Za jasných a chladných dní tu môže byť prekrásne.“

„Určite,“ prikývla. „Ten výlet je výborný nápad.“

Slečna Steinová poúča

Keď sme sa vrátili, v Paríži bolo jasno, chladno a pekne. Mesto sa pripravovalo na zimu. V predajniach dreva a uhlia na druhej strane našej ulice sa dalo kúpiť kvalitné drevo a pred viacerými dobrými kaviarňami stáli koše s rozžeraveným koksom, a tak sa človek aj na terasách cítil v teple. Aj náš byt bol teplučký a príjemný. Kúrili sme buletami, briketami z uhoľného prachu zlisovaného do tvaru vajca, ktoré sa prikladali na oheň založený drevom, a ulice vysvietené zimným jasom boli čarovné. Už ste si zvykli na holé stromy na pozadí oblohy a v Luxemburskej záhrade ste v rezkom ostrom vetre chodili po cestičkách s čerstvo premytým štrkom. Ak ste sa so stromami bez lístia vedeli zmieriť, pripadali vám ako sochy; nad hladinou rybníčkov si pohvizdovali zimné vetry a v jasnom svetle vystrekovali vodu fontánky. Po návrate z hôr sa nám všetky vzdialenosti videli akési krátke.

Zato som vždy s radosťou stúpal do svahu a vyliezť na horné poschodie hotela, kde som pracoval v izbe s výhľadom na okolité strechy a komíny domov na najvyššom kopci vo štvrti, bolo pre mňa potešením. Kozub ťahal jedna radosť, v izbe bolo teplo a príjemne sa tam pracovalo. Nosil som si domov mandarínky a pečené gaštany v papierových vreckách, a keď ma pochytil hlad, šúpal som malé plody, šupky z mandarínok som hádzal a jadierka vypľúval do ohňa a zajedal ich pečenými gaštanmi. Po toľkých kilometroch prejdených v mraze a po toľkej práci som býval hladný stále. Hore v izbe som mal fľašu kirschu privezenú z hôr a zakaždým, keď som prišiel na koniec poviedky či dennej šichty, odpil som si z neho. Len čo som splnil dennú normu, vložil som zápisník alebo papier do zásuvky a zvyšné mandarínky som si nastrkal do vrecka. Keby som ich nechal na noc v izbe, zmrzli by.

S vedomím, že práca mi ide od ruky, cestou nadol nekonečnými schodmi som sa cítil výborne. Vždy som písal, až kým som nedokončil, čo som si predsavzal, a prácu som prerušil až vtedy, keď som vedel, ako budem pokračovať. Tak som mal istotu, že na druhý deň budem vedieť hneď nadviazať na predchádzajúci text. Zato niekedy, keď som sa pustil do novej poviedky a akosi som sa nevedel rozbehnúť, usadil som sa pred kozub, šťavu z mandarínkových šupiek som striekal do plameňov, počúval som, ako syčia, a pozoroval, ako sa sfarbujú domodra. Naostatok som sa vždy postavil, uprel som pohľad ponad parížske strechy a pomyslel si: Len pokojne! Dosiaľ ti písanie vždy išlo od ruky a nie je dôvod, aby ti nešlo aj teraz. Netreba ti nič, len napísať pravú vetu. Nuž a tak som tú jedinú pravú vetu napísal a z tej som potom vyšiel. Nebolo to nič ťažké, vždy sa našla pravá veta, ktorú som poznal, videl či niekde počul. Zároveň som zistil, že ak som na druhej strane začal písať vyumelkovane, alebo ako človek, ktorý niečo predvádza či zachytáva, musel som tie vývrtky či ornamenty odstrániť, odhodiť alebo zavrhnúť a začať od prvej prirodzenej jednoduchej oznamovacej vety, ktorú som napísal. V izbe tamhore som sa zapovedal, že napíšem po jednej poviedke o všetkom, čo poznám. Práve o toto som sa od prvého okamihu, čo som začal písať, neprestal usilovať, a bola to dobrá, aj keď prísna sebadisciplína.

Práve v tej izbe som sa naučil nemyslieť na rozpísané dielo od chvíle, keď som písanie prerušil, až do druhého dňa, keď budem na ňom ďalej pracovať. Úfal som sa, že takto na ňom bude pracovať moje podvedomie a zároveň budem môcť počúvať, čo hovoria ostatní, a vnímať, čo sa robí naokolo, že sa budem učiť; a tak som čítal, aby som nemusel myslieť na svoje dielo a aby som naň ani myslieť nemohol. V deň, keď sa mi práca darila, čo sa nedalo bez osobného šťastia a bez sebadisciplíny, cestou dolu schodmi som mal vynikajúci pocit a vtedy som sa mohol túlať po Paríži, kde sa mi zachcelo.

Keďže som v to popoludnie kráčal spleťou ulíc k Luxemburskej záhrade, mohol som sa pustiť záhradami a odskočiť do Musée du Luxembourg, kde sa vtedy nachádzali slávne maľby, ktoré sú dnes väčšinou v Louvri a v Jeu de Paume. Chodil som ta takmer denne kvôli Cézannom, ale aj preto, aby som si pozrel Manetov a Monetov i ďalších expresionistov, s ktorými som sa prvý raz stretol v chicagskom Art Institute. Cézannove maľby ma podučili v tom, že písať iba obyčajné, prirodzené vety vôbec nestačí, aby poviedky dostali rozmer, aký som im chcel dať. Naučil som sa od neho všeličomu, ale ešte stále som sa nevedel vyjadriť tak, aby som to vedel vysvetliť ostatným. Keď však už v Luxemburskej zhasli svetlá, prešiel som záhradami a zastavil sa v ateliéri na rue de Fleurus číslo 27, kde bývala Gertruda Steinová.

Keď sme ju s manželkou v jej byte navštívili, slečna Steinová i jej priateľka, ktorá tam vtedy bola, sa k nám správali neobyčajne srdečne a priateľsky a nám sa ten velikánsky ateliér plný veľkých pláten ohromne páčil. Pripadali sme si ako v najlepšej sále krásnej galérie, pravda, až na obrovský kozub, vďaka ktorému tam bolo teplo a útulne, a že si vás uctili chutným jedlom, čajom a prírodnými destilátmi vypálenými zo sliviek, ringlôt a lesných malín. Bol to voňavý, bezfarebný alkohol, ktorý vám nalievali z krištáľových karáf do štamperlíkov, a nech už sa nazýval quetsche, mirabelle či framboise, každý chutil ako ovocie, z ktorého bol vyrobený, a človeku sa v ústach premenil na udržiavaný ohník, ktorý ho zahrieval a rozväzoval mu jazyk.

Slečna Steinová bola mohutná, ale nie vysoká žena, so zavalitou postavou vidiečanky. Mala krásne oči a ostré črty na nemecko-židovskej tvári, ktorá mohla rovnako dobre patriť vidiečanke z Friuli, a oblečením, živou tvárou a krásnymi, hustými a pružnými vlasmi prisťahovalkyne, ktoré nosila vyčesané nahor ako zrejme ešte na univerzite, mi pripomínala vidiečanku zo severného Talianska. Rozprávala a rozprávala, spočiatku o ľuďoch a miestach.

Jej spoločníčka mala veľmi príjemný hlas a orlí nos, bola malá, veľmi tmavá a strihom vlasov pripomínala Johanku z Arku na ilustráciách Bouteta de Monvel. Keď sme sa s ňou stretli prvý raz, niečo vyšívala; prácu neprerušila, dozerala na servírovanie jedla i nápojov a zhovárala sa s mojou ženou. Aktívne sa zapájala do jedného rozhovoru, počúvala dva a neraz prerušovala práve ten, na ktorom sa nezúčastňovala. Neskôr mi vysvetlila, že sa zhovára iba s manželkami. Manželky, ako sme so ženou vycítili, sa tu vlastne iba trpeli. Pravda, slečna Steinová i jej priateľka sa nám páčili, aj keď tá druhá naháňala človeku strach. Obrazy, koláče aj eau-de-vie boli naozaj vynikajúce. Zrejme aj my sme sa im páčili a správali sa k nám ako k veľmi dobrým, slušným a nadaným deťom a mne sa zdalo, že nám odpustili našu zaľúbenosť, aj že sme zosobášení – napokon, veď to všetko čas napraví – a keď ich manželka zavolala na čaj, pozvanie prijali.

Po návšteve u nás sa zdalo, že sa im páčime ešte viac; ale možno to bolo iba preto, lebo tam bolo málo miesta, a tak sme mali k sebe oveľa bližšie. Slečna Steinová si sadla na lôžko na zemi a povedala, že by sa rada pozrela na moje poviedky. Neskôr vyhlásila, že okrem Hore v Michigane sa jej páčili všetky.

„Je dobrá,“ poznamenala. „O tom potom. Je však inaccrochable. Pripomína obraz, ktorý maliar namaľuje, ale nemôže ho vystaviť, a nik si ho nekúpi práve preto, lebo ho nemôže vystaviť.“

„A čo ak to vôbec nie je vulgárne, iba sú tam slová, ktoré by ľudia v takej situácii naozaj použili? Jediné slová, pre ktoré má poviedka punc hodnovernosti, a preto ich človek musí použiť. Skrátka musí.“

„Ale vy ste ma vôbec nepochopili,“ namietla. „Nesmiete predsa písať to, čo je inaccrochable. To nemá zmysel. Je to nesprávne a hlúpe.“

Prezradila mi, že sama túži, aby jej niečo vyšlo v Atlantic Monthly, a aj to rozhodne dosiahne. Povedala mi, že na ten časopis, ale ani na The Saturday Evening Post som ako spisovateľ nedorástol, že svojím spôsobom môžem byť niečo ako spisovateľ nového razenia a že ak mám na niečo pamätať, tak najmä na to, že nesmiem písať poviedky, ktoré sú inaccrochable. Nepolemizoval som s ňou, ani som sa jej nepokúsil znovu vysvetliť, čo sa snažím robiť s dialógom. Týkalo sa to totiž iba mňa a bolo oveľa zaujímavejšie počúvať. V to popoludnie nám takisto prezradila, ako sa kupujú obrazy.

„Človek si môže kupovať alebo šaty, alebo obrazy,“ povedala. „Tam je pes zakopaný. Okrem veľkých boháčov nik si nemôže dovoliť oboje. Ak človeku nezáleží až tak na obliekaní, ak nie je otrok módy a kupuje si len praktické oblečenie a čo dlho vydrží, potom si za peniaze usporené na šatách môže kupovať obrazy.“

„Lenže ani keby som si už nikdy nič nekúpil na oblečenie,“ namietol som, „nemal by som dosť peňazí na Picassov, po ktorých túžim.“

„Isto. Na Picassa mať nebudete. Vy musíte kupovať svojich rovesníkov – ľudí, ktorí dostali povolávací rozkaz vtedy keď vy. Však na nich ešte naďabíte. Natrafíte na nich aj vo vašej štvrti. Vždy sa budú objavovať dobrí a seriózni noví maliari. Ale tu nejde ani tak o šaty, ktoré si kupujete vy, ako skôr o tie, ktoré si kupuje vaša žena. Najdrahšie sú dámske šaty.“

Postrehol som, že moja žena sa usiluje nepozerať na čudesné handry slečny Steinovej, ktoré pripomínali odev najchudobnejšieho pocestného na lodi, a že sa jej to darí. Aj na odchode sme sa im ešte páčili. Dalo sa to usúdiť už aj preto, že nás opäť pozvali na rue de Fleurus číslo 27.

Pozvanie, že v zime môžem navštevovať ateliér kedykoľvek po piatej, prišlo až neskôr. Vtedy som sa stretol so slečnou Steinovou v Luxemburskej záhrade. Už sa nepamätám, či sa prechádzala so psom alebo bez neho, ba ani len na to, či vtedy psa mala. Viem len, že som sa prechádzal sám, lebo vtedy sme si nemohli dovoliť nielen psa, ale ani mačku, a jediné mačky, ktoré som vtedy poznal, boli tie v kaviarničkách či malých reštauráciách, prípadne veľké mačky, ktoré som obdivoval v oknách domovníkov. Neskôr som stretával slečnu Steinovú so psom v Luxemburskej záhrade často; ale zdá sa mi, že toto sa prihodilo ešte predtým, ako si zadovážila psa.

Jej pozvanie som, pravda, prijal, či už mala psa, alebo nie, a začal som sa zastavovať u nej v ateliéri; vždy ma ponúkla ovocnou eau-de-vie a neskôr nástojila, že mi naleje ešte raz, kým som si prezeral obrazy, prípadne s ňou debatoval. Tie obrazy ma nadchýnali a aj debaty boli veľmi zaujímavé. Hovorila predovšetkým ona, rozprávala mi o modernej maľbe a maliaroch – skôr ako o ľuďoch než o ich umení – a vravela aj o svojej práci. Ukázala mi viacero zväzkov rukopisov, ktoré napísala, a jej spoločníčka ich po nej deň čo deň prepisovala na stroji. Vraj je šťastná, keď môže každý deň písať, ale ako som ju spoznával lepšie, čoraz väčšmi som sa presviedčal, že k ozajstnému šťastiu potrebuje, aby jej všetko, čo každodenne priam chrlila (mimochodom, vďaka veľkej energii), vychádzalo a aby sa jej za to dostávalo uznanie.

Keď som sa s ňou stretol prvý raz, tá potreba nebola ešte taká nástojčivá, veď uverejnila iba tri poviedky, ktoré musel každý pochopiť. Jedna z nich, Melanctha, bola pozoruhodná a dobré boli aj ukážky jej literárneho experimentovania: tie vyšli knižne a priaznivo ich privítali kritici, ktorí sa s ňou buď stretli alebo ju poznali. Bola to osobnosť a ak si chcela niekoho nakloniť, nemohli ste jej v tom zabrániť, a kritici, ktorí poznali ju a jej obrazy, aj keď im nerozumeli, považovali ich za niečo literárne par excellence len preto, lebo boli nadšení autorkou a dôverovali jej úsudku. Objavila mnoho právd o rytme a opakovaní istých slov, stále platných a cenných právd, a vedela o nich pútavo rozprávať.

Nerada však revidovala text, čo je bezpochyby únavné, a dodržiavala zásadu písať zrozumiteľne, hoci jej veľmi záležalo na tom, aby vychádzala a bola verejne uznávaná, čo sa vzťahovalo predovšetkým na jej hrozitánsky dlhú knihu s názvom Ako sa rodia Američania.