Start

HYEONSEO LEE

v spolupráci s Davidom Johnom

Dievča so siedmimi menami

Copyright © 2015 by Hyeonseo Lee

Translation © 2016 by Henrieta Hatalová

Jacket design © by Paweł Panczakiewicz

Jacket photographs © maodoltee/Shutterstock.com; Noman Studio; breathflifestar

Slovak edition © 2016 by Ikar

V preklade používame autorkino meno v slovenskej transkripcii Hjon-so Leeová.

Z anglického originálu The Girl With Seven Names (William Collins, An Imprint of HarperCollinsPublishers, London 2015)

preložila Henrieta Hatalová.

Redigovala Ľubica Janeva.

Odborná spolupráca Mgr. Zuzana Vavrincová, M.I.S.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 861. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4597-6

POZNÁMKA AUTORKY

V záujme ochrany mojich príbuzných a priateľov, ktorí sú ešte stále v Kórei, som niektoré mená v tejto knihe zmenila a niektoré ďalšie podrobnosti zamlčala. Inak sú všetky udalosti opísané tak, ako si na ne spomínam a ako mi o nich hovorili.

ÚVOD

13. februára 2013

Long Beach, Kalifornia

Volám sa Hjon-so Leeová.

Nie je to meno, s ktorým som sa narodila, a ani jedno z mien, čo mi nanútili v rôznych obdobiach života a za rôznych okolností. Zvolila som si ho sama, keď som dospela na slobodu. Hjon znamená slnko, so šťastie. Vybrala som si ho preto, aby som žila svoj život v svetle a teple a nevracala sa do tieňa.

Stojím v zákulisí veľkého javiska a počúvam stovky ľudí v hľadisku. Žena mi práve jemne poprášila tvár púdrom a pripli mi mikrofón. Obávam sa, že zachytí zvuk môjho srdca, ktoré mi búši v ušiach. Niekto sa ma pýta, či som pripravená.

„Som pripravená,“ poviem, i keď to tak necítim.

Ďalšie slová, ktoré počujem, je oznámenie v reproduktoroch. Hlas hovorí moje meno. Predstavujú ma.

V hľadisku to zašumí ako more. Les rúk začne tlieskať.

Nervy sa mi rozochvejú. Vykročím na pódium.

Odrazu cítim strach. Nohy mám ako z papiera. Reflektory sú ako vzdialené slnká, ktoré ma oslepujú. Nerozoznám tváre v hľadisku.

Akosi sa mi podarí premiestniť telo doprostred pódia. Pomaly sa nadýchnem, aby som upokojila dych, a sťažka prehltnem.

Prvý raz budem rozprávať svoj príbeh po anglicky, v jazyku, ktorý je pre mňa ešte stále nový. Cesta k tomuto okamihu bola dlhá.

Obecenstvo je ticho. Začínam hovoriť.

Počujem svoj hlas, ako sa chveje. Rozprávam o dievčati, ktoré vyrastalo v presvedčení, že jeho národ je najúžasnejší na svete, a videlo prvú verejnú popravu, keď malo sedem rokov. Rozprávam o noci, keď ušlo cez zamrznutú rieku a príliš neskoro si uvedomilo, že sa nikdy nebude môcť vrátiť domov k svojej rodine. Opisujem dôsledky onej noci a desivé udalosti, ktoré nasledovali v neskorších rokoch.

Dvakrát pocítim, ako sa mi do očí derú slzy. Urobím malú prestávku a snažím sa ich potlačiť žmurknutím.

Pre tých, ktorí sa narodili v Severnej Kórei a ktorí z nej ušli, nie je príbeh vôbec nezvyčajný. Cítim však, ako pôsobí na účastníkov tejto konferencie. Sú šokovaní. Pravdepodobne sa v duchu pýtajú, prečo vo svete ešte stále existujú krajiny ako tá moja.

Možno by pre nich bolo ešte ťažšie pochopiť, že ja svoju krajinu stále milujem a veľmi sa mi cnie. Chýbajú mi jej zasnežené vrchy v zime, vôňa kerozínu a horiaceho uhlia. Chýba mi moje detstvo, bezpečie objatia môjho otca a spánok na vyhrievanej dlážke. Môžem sa v mojom novom živote cítiť príjemne, ale stále som dievča z Hjesanu, ktoré túži so svojou rodinou jesť rezance v obľúbenej reštaurácii. Cnie sa mi za mojím bicyklom a pohľadom cez rieku na Čínu.

Opustiť Severnú Kóreu nie je ako opustiť akúkoľvek inú krajinu. Je to skôr ako opustiť iné univerzum. Nikdy sa nezbavím jej tiaže, bez ohľadu na to, ako ďaleko pocestujem. Dokonca aj pre tých, ktorí tam nepredstaviteľne trpeli a ušli z pekla, môže byť život v slobodnom svete taký náročný, že mnohí bojujú, aby sa vyrovnali s podmienkami a našli šťastie. Malý počet z nich sa dokonca vzdá a vráti späť žiť na to temné miesto, ako som bola mnohokrát v pokušení urobiť to aj ja.

Skutočnosť je však taká, že sa vrátiť nemôžem. Smiem snívať o slobode v Severnej Kórei, ale takmer sedemdesiat rokov od svojho vzniku zostáva stále rovnako uzavretá a krutá ako predtým. V čase, keď bude návrat pre mňa bezpečný, budem už asi cudzinkou vo svojej vlastnej krajine.

Znovu prechádzam jednotlivé stránky knihy a vidím, že je príbehom môjho prebudenia, dlhého a zložitého dospievania. Musím akceptovať, že ako severokórejská utečenka som vo svete outsiderka. Som v exile. Môžem sa akokoľvek snažiť prispôsobiť juhokórejskej spoločnosti, no nemyslím si, že ma niekedy úplne prijmú ako Juhokórejčanku.

Ba čo viac, nemyslím si, že ja sama budem v plnej miere niekedy akceptovať, že je to moja identita. Prišla som tam príliš neskoro, ako dvadsaťosemročná. Jednoduchým riešením problému mojej identity by bolo povedať: Som Kórejčanka – ale taký národ nejestvuje. Jedna Kórea neexistuje.

Rada by som vyzliekla svoju severokórejskú identitu, vymazala znamenie, ktorým ma poznačila. Nemôžem. Nie som si istá, prečo to tak je, ale tuším, že je to pre moje šťastné detstvo. Ako deti spolu s uvedomovaním si väčšieho sveta máme potrebu cítiť sa súčasťou niečoho väčšieho, ako je rodina, patriť k národu. Nasledujúci krok je stotožniť sa s ľudstvom ako svetoobčan. Vo mne sa tento vývoj zasekol. Vyrastala som v takmer úplnej neznalosti okolitého sveta okrem toho, ktorý bol odrazom režimu. Po odchode som postupne zistila, že moja krajina všade predstavuje synonymum zla. To som nevedela roky predtým, keď sa utvárala moja identita. Myslela som si, že život v Severnej Kórei je normálny. Jej zvyky a vládcovia sa stali čudnými až časom a v dôsledku vzdialenosti.

Preto musím povedať, že Severná Kórea je moja krajina. Milujem ju. Chcem však, aby sa stala dobrou. Mojou krajinou je moja rodina a veľa dobrých ľudí, ktorých tam poznám. Ako by som mohla nebyť vlastenkou?

Toto je môj príbeh. Dúfam, že vám umožní nahliadnuť do sveta, z ktorého som ušla. Verím, že povzbudí ďalších podobných ľudí, ktorí sa usilujú vyrovnať s novými životmi, na aké ich predstavivosť nikdy nepripravila. Dúfam, že svet ich konečne začne počúvať a začne konať.

PROLÓG

Zobudil ma matkin krik. Min-ho, môj mladší brat, ešte stále spal na dlážke vedľa mňa. Ďalší človek, ktorého som si uvedomila, bol otec. Vpadol do izby a reval: „Vstávajte!“ Ťahal nás za ruky a hnal, tlačil von z miestnosti. Matka stála za ním a jačala. Bol večer a takmer úplná tma. Obloha bola jasná. Min-ho bol omámený spánkom. Vonku na ulici sme sa obrátili a uvideli čierny olejovitý dym valiaci sa z nášho kuchynského okna a tmavé plamene olizujúce vonkajší múr.

Na moje veľké prekvapenie otec bežal nazad do domu.

Popri nás sa prehnal zvláštny hukot, vietor, čo sa rútil dovnútra. Začuli sme treskot. Na jednej strane strechy sa zosypali škridly a ohnivá guľa ako žiarivá oranžová chryzantéma vyletela k oblohe, osvetliac ulicu. Jedna strana domu bola v plameňoch. Z ostatných okien sa valil hustý dechtovočierny dym.

Kde je môj otec?

Odrazu boli všade okolo nás naši susedia. Ktosi vychrstol vedro vody – ako keby dokázalo uhasiť oheň. Začuli sme zaúpenie praskajúceho dreva a vzápätí zvyšok strechy vzbĺkol v plameňoch.

Neplakala som. Dokonca som ani nedýchala. Môj otec nevychádzal z domu.

Museli to byť iba sekundy, ale zdali sa ako minúty. Vynoril sa, bežal smerom k nám a išiel si vykašľať pľúca. Bol celý čierny od dymu, tvár sa mu leskla. Pod každou pazuchou držal dva ploché obdĺžnikovité predmety.

Nemyslel na náš majetok ani na naše úspory. Zachraňoval portréty. Mala som trinásť, dosť na to, aby som chápala, čo bolo v stávke.

Neskôr mi matka vysvetlila, čo sa stalo. Niekoľko vojakov dalo môjmu otcovi ako úplatok veľký kanister leteckého benzínu. Kanister bol v kuchyni, kde sme mali železnú pec na spaľovanie jontchanov – valcovitých brikiet, aké sa používali na kúrenie všade v Severnej Kórei. Matka sa snažila preliať palivo do inej nádoby, no kanister jej vykĺzol z rúk a benzín vyšpľachol na uhlie. Zmes bola výbušná. Susedia sa určite čudovali, čo to, dopekla, varí.

Z ohňa sa šírila intenzívna vlna horúčavy ako múr. Min-ho začal nariekať. Držala som sa matkinej ruky. Otec položil oba portréty veľmi starostlivo na zem a potom nás troch objal. Takýto verejný prejav náklonnosti bol medzi mojimi rodičmi vzácny.

Schúlení k sebe sme pozorovali, ako sa zvyšky nášho domu rúcajú vo vlniacej sa žiare. Susedia nás museli ľutovať. Na otca bol príšerný pohľad – tvár mal špinavú a nové civilné šaty zničené. Moja matka, ktorá bola na dom hrdá a vždy sa snažila pekne obliekať, sa prizerala, ako sa jej najlepšie nádoby a šaty strácajú v dyme.

Najviac ma udivilo, že ani jeden z rodičov nevyzeral príliš rozrušený. Náš dom bol iba nízky domček s dvoma miestnosťami a s nábytkom od štátu, bežným v Severnej Kórei. Dnes je ťažké predstaviť si, ako mohol niekomu chýbať. Reakcia mojich rodičov na mňa urobila hlboký dojem. Všetci štyria sme boli spolu a v bezpečí. To bolo všetko, na čom im záležalo.

Vtedy som pochopila, že sa zaobídeme takmer bez všetkého – nášho domu, dokonca aj našej krajiny. Nikdy však nie bez ostatných ľudí a naozaj nikdy by sme sa nezaobišli bez rodiny.

Celá ulica videla, ako otec zachránil portréty, čo bol prejav hrdinstva, ktorý si získal oficiálnu pochvalu. Ako sa nakoniec ukázalo, všetko sa vyvinulo veľmi odlišne. My sme to nevedeli, ale otec už bol pod dohľadom.

PRVÁ ČASŤ 

Najúžasnejší národ na svete

1. KAPITOLA 

Vlakom cez vrchy

Raz ráno koncom leta 1977 sa na nástupišti hjesanskej stanice jedna mladá žena rozlúčila so sestrami a nastúpila na vlak do Pchjongjangu. Dostala oficiálne povolenie, aby tam navštívila svojho brata. Bola taká rozrušená, že minulej noci spala len málo. Hlavné mesto revolúcie bolo v jej predstavách bájnym a futuristickým miestom. Cesta tam predstavovala zriedkavé potešenie.

Vzduch bol ešte stále chladný a voňal po čerstvom rezive z neďalekej píly; vlhkosť ešte nebola príliš vysoká. Podľa lístka mala miesto pri okne. Vlak sa pohol, pomaly hrkotal k juhu po starej hjesanskej trati pomedzi strmé úbočia vrchov porastené borovicami a ponad roztratené rokliny. Sem-tam sa hlboko dole dala zazrieť divoká rieka. Ako cesta pokračovala, žena zistila, že čosi odvádza jej pozornosť od prekrásneho výhľadu.

Vagón bol plný mladých dôstojníkov, ktorí sa v dobrej nálade vracali do hlavného mesta. Spočiatku jej pripadali otravní, ale čoskoro sa prichytila, že sa na ich vtipkovaní smeje rovnako ako ostatní cestujúci. Dôstojníci pozvali každého vo vozni, aby sa pridal k ich hrám – hre na slová a hre s kockami –, aby im čas lepšie ubiehal. Mladá žena prehrala jedno kolo a povedali jej, že musí za trest zaspievať pesničku.

Vozeň stíchol. Pozrela dole na dlážku, pozbierala odvahu a vstala. Aby udržala rovnováhu, pridržiavala sa držiaka na batožinu. Mala dvadsaťdva rokov. Lesklé čierne vlasy si na cestu zopla dozadu. Oblečené mala biele bavlnené šaty potlačené vzormi maličkých červených kvietkov. Pieseň, ktorú spievala, pochádzala z populárneho severokórejského filmu Príbeh generála.

Spievala dobre, sladkým vysokým hlasom. Keď skončila, všetci vo vozni začali tlieskať.

Znovu sa posadila. Na sedadle z vonkajšej strany sedela stará matka a medzi nimi jej vnučka. Odrazu nad nimi stál mladý dôstojník v sivomodrej uniforme. Veľmi zdvorilo sa starej matke predstavil. Potom zodvihol dievčatko, sadol si vedľa mladej ženy a posadil si ho na kolená.

„Povedz mi, ako sa voláš,“ bolo prvé, čo povedal. Takto moja matka stretla môjho otca.

Znel veľmi sebaisto. Rozprával s pchjongjanským akcentom a matka sa so svojím severským hjesanským akcentom cítila hrubá a neokrôchaná. Čoskoro ju však upokojil. Aj on sám pochádza z Hjesanu, povedal, ale veľa rokov strávil v Pchjongjangu a hanbil sa priznať, že svoj akcent stratil. Matka stále upierala zrak nadol, ale občas si dovolila pár kradmých pohľadov na neho. Nebol pekný zvyčajným spôsobom – mal husté obočie a pevné, výrazné lícne kosti. Skôr ju uchvátilo vojenské držanie tela a jeho sebadôvera.

Povedal, že sa mu páčia jej šaty, a ona sa placho usmiala. Mala tie šaty rada, lebo si myslela, že v nich vyzerá jednoducho a obyčajne. V skutočnosti bola krajšia, ako si uvedomovala. Dlhá cesta rýchlo ubehla. Počas ich rozhovoru si všimla, že na ňu opakovane pozerá s vážnosťou, akú ešte nikdy predtým u muža nezažila. Pocítila horúčavu v tvári a líca jej sčerveneli.

Spýtal sa jej, koľko má rokov. Potom sa veľmi formálne spýtal: „Bolo by pre vás prijateľné, keby som vám napísal?“

Povedala áno a dala mu svoju adresu.

Neskôr si dokázala moja matka spomenúť iba na máločo z návštevy brata v Pchjongjangu. Myseľ mala plnú obrazov dôstojníka z vlaku a fľakatého svetla vo vozni, slnečných lúčov dopadajúcich spomedzi horských borovíc.

Nijaký list neprišiel. Ako týždne plynuli, moja matka sa ho snažila dostať z hlavy. Má v Pchjongjangu priateľku, pomyslela si. Po troch mesiacoch sa spamätala zo sklamania a prestala na neho myslieť.

Po šiestich mesiacoch trávila rodina večer doma v Hjesane. Teplota klesla hlboko pod bod mrazu, ale obloha bola celé týždne jasná. Vládla nádherná jeseň i zima. Práve všetci dovečerali, keď začuli zvuk okovaných čižiem, ktoré sa blížili k domu, a rázne zaklopanie na dvere. Pri stole si vymenili vystrašené pohľady. Nikoho takto neskoro nečakali. Jedna z matkiných sestier sa pobrala otvoriť dvere. Zavolala na matku.

„Návštevník. Pre teba.“

V meste vypadla elektrina. Matka podišla ku dverám so sviečkou v rukách. Môj otec stál na prahu vo vojenskom kabáte, s čiapkou pod pazuchou. Triasol sa. Uklonil sa jej a ospravedlnil, že bol preč na vojenskom cvičení, odkiaľ nemal povolené písať. Jeho úsmev bol jemný a dokonca aj trochu nervózny. Hviezdy za ním siahali až dole k vrchom.

Pozvala ho do tepla. Od onoho večera začali spolu chodiť.

Nasledujúcich dvanásť mesiacov predstavovalo pre moju matku sen. Nikdy predtým nebola zamilovaná. Môj otec bol stále na základni neďaleko Pchjongjangu, a preto si písali každý týždeň listy a dohadovali si stretnutia. Matka navštevovala vojenskú základňu a on cestoval vlakom do Hjesanu, kde ho jej rodina spoznala. Pre ňu boli tieto týždne medzi stretnutiami plné najsladšieho plánovania a snívania.

Raz mi povedala, že všetko počas tohto obdobia nadobudlo akýsi lesk a čaro. Akoby sa ľudia okolo nej delili o jej optimizmus, a to si nenahovárala. Svet bol na vrchole studenej vojny, ale Severná Kórea sa tešila zo svojich najlepších rokov. Bohatá úroda niekoľko uplynulých rokov za sebou znamenala hojnosť potravín. Priemysel bol z hľadiska noriem komunistického sveta moderný. Južná Kórea, náš úhlavný nepriateľ, sa nachádzala v politickom chaose a nenávidení Američania práve prehrali zdrvujúcu vojnu s komunistickými silami vo Vietname. Zdalo sa, že kapitalistický svet upadá. V celej krajine vládlo presvedčenie, že dejiny stoja na našej strane.

Prišla jar a sneh na vrchoch sa začal topiť. Môj otec sa vydal na cestu do Hjesanu požiadať moju matku, aby sa za neho vydala. Ponuku prijala so slzami v očiach. Jej šťastie bolo dokonalé. Navyše obe ich rodiny mali dobré songbun, čo zaistilo ich spoločenské postavenie.

Songbun je postavenie v systéme sociálnej hierarchie, ktorý funguje v Severnej Kórei. Rodina sa klasifikuje ako lojálna, labilná alebo nepriateľská v závislosti od toho, čo rodina otca robila v čase pred založením štátu, počas neho a po jeho založení v roku 1948. Ak mal starý otec robotnícky alebo roľnícky pôvod a bojoval na správnej strane počas kórejskej vojny, rodina sa klasifikovala ako lojálna. Ak však medzi predkov patrili aj statkári alebo úradníci, ktorí pracovali pre Japoncov počas koloniálnej okupácie, ale niekto z nich ušiel do Južnej Kórey počas kórejskej vojny, rodina sa dostala do kategórie nepriateľov. V rámci troch rozsiahlych kategórií jestvuje 51 stupňov postavenia, počínajúc vládnucou rodinou Kimovcov na vrchole, až po politických väzňov bez nádeje na prepustenie úplne dole. Irónia bola, že nový komunistický štát vybudoval oveľa prepracovanejšiu a stratifikovanejšiu sociálnu hierarchiu ako kedykoľvek predtým v časoch feudálnych vládcov. Ľudia z nepriateľskej triedy, ktorí tvorili približne 40 % populácie, sa naučili nesnívať. Pridelili ich na farmy, do baní a na manuálnu prácu. Ľudia z labilnej triedy sa mohli stať nižšími úradníkmi, učiteľmi alebo dostať vojenské hodnosti v miestach vzdialených od centier moci. Iba lojálna trieda mohla žiť v Pchjongjangu, mala možnosť vstúpiť do Strany práce a mohla si slobodne vybrať zamestnanie. Nikdy nikomu jeho presné sociálne zaradenie v rámci systému songbun neoznámili, ale ja si napriek tomu myslím, že väčšina ľudí to intuitívne vedela, rovnako ako v stáde päťdesiatich oviec každá jedna presne vie, ktorá má v hierarchii vyššie postavenie a ktorá nižšie. Zákerné bolo, že klesnúť sa dalo veľmi ľahko, ale stúpnuť takmer nemožné, dokonca ani v prípade manželstva, s výnimkou niektorých druhov zvláštnej zhovievavosti samého Veľkého vodcu. Elita, približne 10 alebo 15 percent populácie, si musela dávať pozor, aby nikdy nerobila chyby.

V čase, keď sa moji rodičia stretli, malo rodinné songbun veľký význam. Určovalo život jednotlivca a životy jeho detí. Rodina mojej matky mala mimoriadne dobré songbun.

Môjho starého otca vyznamenali za zásluhy počas druhej svetovej vojny. Stal sa hrdinom, ktorý sa infiltroval do japonskej cisárskej polície v čase, keď bola Kórea japonskou kolóniou. Odovzdával spravodajské informácie miestnym komunistickým partizánom v horách a niekoľkých z nich oslobodil z policajných ciel. Po vojne starého otca vyznamenali a patril mu veľký obdiv spoločnosti.

Schovával si svoju starú fotografiu v japonskej policajnej uniforme a napísal manuskript, kde vyrozprával svoj príbeh. Po jeho smrti však moja stará matka všetko spálila pre prípad, že by niekto mohol príbeh nesprávne pochopiť a rodine spôsobiť pohromu.

Moja stará matka sa stala nadšenou komunistkou ešte za študentských čias. Študovala v štyridsiatych rokoch 20. storočia v Japonsku a vrátila sa do Kórey ako príslušníčka malej intelektuálnej elity, ktorá priniesla do krajiny vzdelané spôsoby a kultivovanosť, čo bolo v tom čase medzi Kórejčanmi vzácne, pretože väčšina ľudí nedokončila ani základnú školu. Do strany vstúpila, keď mala iba devätnásť. Môj starý otec sa po svadbe s ňou presťahoval do jej rodného mesta Hjesan, namiesto toho, aby ju odviezol so sebou do vlastnej rodnej provincie, ako bývalo zvykom. Stal sa miestnym vládnym úradníkom.

Na jeseň roku 1950, keď americké vojská v prvom roku kórejskej vojny vstúpili do mesta, ušiel hlboko do hôr, aby sa vyhol zajatiu. Američania prehľadávali dom za domom v snahe nájsť členov strany. Moja stará matka, ktorá v tom čase nosila na chrbte jedno z deviatich detí, čo bude mať, ukryla svoje stranícke preukazy medzi tehly vnútri komína.

„Keby Američania našli preukazy, zastrelili by nás,“ povedala mi.

Skutočnosť, že preukazy ukryla, zabezpečilo rodine vysoké songbun. Tí, ktorí svoje preukazy zničili, keď sa Američania približovali, sa neskôr ocitli v podozrení. Niektorých vylúčili násilne zo strany a poslali do trestaneckých táborov. Moja stará matka po celý zvyšok života nosila svoj preukaz na šnúrke okolo krku, skrytý pod odevom.

Po dvanástich mesiacoch od pytačiek sa mali moji rodičia zosobášiť. Takto sa to však neskončilo.

Problém predstavovala matka mojej matky. Moja stará matka odmietla dať povolenie na manželstvo. Vyhliadky môjho otca a jeho kariéra v letectve na ňu neurobili dojem. Domnievala sa, že moja matka by urobila lepšie, keby sa vydala za muža, ktorý by jej poskytol pohodlnejší život. Vďaka vzdelaniu z Japonska a progresívnym komunistickým zábezpekám patrila moja stará matka ku generácii, ktorá lásku považovala za druhoradú záležitosť, keď išlo o vhodného partnera. Na prvom mieste bola finančná istota. S trochou šťastia sa pár do seba zamiluje po svadbe.

Považovala za svoju povinnosť nájsť pre moju matku najlepšieho kandidáta. V tejto veci sa matka nemohla postaviť proti jej vôli. Bolo nemysliteľné odporovať rodičom.

Šťastný rok mojej matky sa začal meniť na nočnú moru. Vďaka svojim známostiam stretla stará matka atraktívnu ženu, ktorá bola zamestnaná ako herečka v pchjongjanskom prekvitajúcom filmovom priemysle. Ženin brat bol diplomatom na ministerstve zahraničných vecí v hlavnom meste a mame zaranžovali stretnutie, kde mu ju predstavili.

Matka nedokázala uveriť, čo sa s ňou deje. Nemala o tohto diplomata nijaký záujem, i keď bol príjemný. Zamilovala sa do môjho otca. Skôr než si to uvedomila, dohovorili jej manželstvo.

Matka sa emocionálne zosypala a celé týždne ju oči boleli od plaču a nedostatku spánku. Bolesť ju dostala až na pokraj beznádeje. Musela prerušiť styky s mojím otcom. Napísala mu o novinkách, no nemohol k tomu dodať takmer nič. Vedela, že mu zlomila srdce.

Moja matka sa vydala za diplomata z Pchjongjangu v jasný chladný deň roku 1979. Bola to tradičná svadba. Mala oblečené bohato vyšívané červené hodvábne čchima čogori, kórejský národný odev – dlhú suknicu nazbieranú v opasku upevnenom k hrudi a krátky kabátik nad ňou. Jej ženích mal formálny oblek v západnom štýle. Podľa zvyku si urobili svadobné fotografie pri nohách obrovskej bronzovej sochy Kim Il-songa na vrchu Mansu. Mali demonštrovať skutočnosť, že akokoľvek sa pár miluje, jeho láska k otcovskému vodcovi je väčšia. Nikto sa neusmieval.

Počali ma počas medových týždňov a narodila som sa v Hjesane v januári 1980. Moje rodné meno bolo Kim Dži-

-he. Zdalo sa, že matkina i moja budúcnosť bola spečatená.

Láska si však našla vlastnú cestu a skrížila tie najlepšie vymyslené plány mojej starej matky rovnako, ako si voda nachádza svoju cestu do mora.

Matka sa narodila a vyrastala v Hjesane, hlavnom meste provincie Rjanggang na severovýchode krajiny, v hornatom kraji smrekov, smrekovcov a borovíc. Je tam málo ornej pôdy a tamojší život dokáže byť drsný. Kórejská ľudová múdrosť tvrdí, že povaha hjesanských ľudí je húževnatá a tvrdohlavá. Sú majstri v prežití. Jedno príslovie hovorí, že ak ich hodia doprostred oceána, nájdu svoju cestu na suchú zem.

Podobne ako vo všetkých takýchto prísloviach je to trochu zjednodušené, ale aj tak som tieto rysy jednoznačne v matke nachádzala. Časom budeme s Min-hoom prejavovať podobné vlastnosti – najmä tvrdohlavosť.

Matka nedokázala žiť s diplomatom, mojím biologickým otcom, a opustila ho, len čo som sa narodila. Podľa kórejského spôsobu určovania veku má dieťa jeden rok na začiatku prvého roka a nie ako vo väčšine krajín na jeho konci. Mala som rok.

Rozvod nasledoval čoskoro. Teraz bola na rade moja stará matka, aby strávila bezsenné noci. Rozvedená dcéra bola dostatočná hanba, ale rozvedená dcéra s dieťatkom na chrbte si takmer úplne zničila šance utvoriť pár s kýmkoľvek. Stará matka trvala na tom, aby ma dali na adopciu.

Jednému z matkiných bratov sa podarilo v Pchjongjangu nájsť dobre postavený mladý pár, ktorý sa usiloval o adopciu. Mladí ľudia sa vybrali na dlhú cestu do Hjesanu, aby sa so mnou stretli a odviezli ma so sebou späť. Priniesli aj škatuľu plnú hračiek a veľmi kvalitné šaty.

Doma nasledovala strašná scéna. Moja matka sa ma v slzách odmietala vzdať. Nedovolila starej matke vytrhnúť ma z jej náručia. Začala som hlasno nariekať. Pár z Pchjongjangu zdesene pozoroval, ako si stará matka ventilovala zúrivosť na mojej matke, a napokon začala panikáriť a prosíkať. Čoskoro sa nahneval aj samotný pár a obvinil moju rodinu zo zavádzania.

Zanedlho odcestovala moja matka na vojenskú základňu môjho otca dôstojníka. Na emotívnom stretnutí s ňou okamžite súhlasil. Bez akéhokoľvek váhania ma prijal za svoju dcéru. Vyžaroval autoritu, ktorú pocítil každý, kto sa s ním stretol, no napriek tomu bol jemný a milý. Nikdy sa nedotkol alkoholu ani nestratil trpezlivosť. Sila vzájomných citov mojich rodičov však moju starú matku znepokojovala. Varovala ich, že ak sa dvaja milujú príliš, vzájomná náklonnosť, ktorá by mala vydržať celý život, sa zhustí do krátkeho obdobia a jeden z nich zomrie mladý.

Moja matka a otec sa konečne mali zosobášiť. Teraz však mali nový problém – jeho rodičov. Tí by veľmi dôrazne nesúhlasili s týmto spojením, keby vedeli, že moja matka už má dieťa s iným mužom, a preto sa rodičia pokúsili udržať moju existenciu v tajnosti.

V meste ako Hjesan, kde sa mnohí ľudia poznajú, nebolo ľahké uchovať takéto tajomstvo. Niečo sa dostalo von a iba pár dní pred svadbou mojich rodičov sa starí rodičia dozvedeli pravdu o mojej existencii. Stiahli svoj súhlas s tým, aby si otec vzal moju matku. Otec ich vášnivo zaprisahával. Nezniesol by, keby sa svadba s mojou matkou zmarila po druhý raz.

S veľkou nevôľou dali moji starí rodičia svoj súhlas, ale pod podmienkou, že sa moje meno zmení tak, aby symbolizovalo vstup do novej rodiny. V Severnej Kórei, rovnako ako aj niekde inde, je bežné, že priezvisko dieťaťa sa zmení, keď sa matka znovu vydá, ale bolo nanajvýš nezvyčajné, aby sa zmenilo aj krstné meno. Moja matka nemala v tejto veci na výber. A tak sa hneď po svadbe rodičov v mojich štyroch rokoch zmenila identita po druhý raz. Moje nové meno bolo Pak Min-jong.

Svadba prebehla v tichosti v Hjesane. Tentoraz bez starostlivo vyšívaných čchima čogori. Moja matka mala na sebe vkusné spoločenské šaty. Otec mal oblečenú uniformu. Jeho rodičia sa ani nesnažili skryť svoj nesúhlas pred rodinou mojej matky.

Bola som príliš malá, aby som si uvedomovala toto napätie. Nepoznala som ani pravdu o svojom pôvode. Tajomstvo som odhalila až o niekoľko rokov neskôr, keď som už chodila do základnej školy. Časť zo mňa si stále ešte praje, aby som na to nikdy neprišla. Časom bude mať tento objav pre mňa bolestné následky, rovnako ako pre milého a milujúceho muža, ktorého som dovtedy považovala za svojho otca.

Koniec ukážky