Snehuliak
Author: Jo Nesbo
Date: 2016-05-24T22:00:00+00:00
Description: V Osle napadol prvý sneh. Jonas ráno vstane a zistí, že jeho matka zmizla. Ostane po nej jediná stopa – ružový šál, čo jej daroval na Vianoce. Má ho na krku snehuliak. Predošlú noc sa nečakane zjavil na dvore a jeho čierne oči hľadia priamo do domu.
Publisher: Ikar

JO NESBØ

Snømannen

Copyright © 2007 by Jo Nesbø

Translation © 2012 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2012 by 3H creative studio

Slovak edition © 2012, 2012 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3142-9

PRVÁ ČASŤ

1 / Nedeľa piateho novembra 1980. Snehuliak

Piateho novembra prvý raz snežilo. O jedenástej začali bez akéhokoľvek varovania z bezfarebnej oblohy padať veľké snehové vločky, akoby sa nejaká vesmírna armáda rozhodla obsadiť polia, záhrady aj cesty nórskeho kraja Romerike. Autá cestárov o druhej popoludní odhrnuli cesty v okolí Lillestrømu, a keď o pol tretej Sára Kvineslandová opatrne viedla svoju Toyotu Corollu SR5 pomedzi vily ulice Kolloveien, zvlnenú krajinu pokrýval ľahučký sneh ako páperový paplón.

V dennom svetle vyzerali domy celkom inak. Preto takmer minula jeho garáž. Keď dupla na brzdu, auto sa chvíľu šmýkalo po zľadovatenej ceste, zo zadného sedadla sa ozval vzdych. V zrkadle si všimla synov nespokojný pohľad.

„Hneď som späť, syn môj,“ povedala potichu.

Spod bieleho snehu pred garážou presvital čierny asfalt. Určite tam predtým stálo sťahovacie auto. Hrdlo sa jej stiahlo. Len nech nejde neskoro!

„Kto tu býva?“ ozvalo sa zo zadného sedadla.

„Iba jeden známy,“ odvetila rýchlo a podvedome si prehrabla vlasy v zrkadle. „Stačí mi desať minút. Nechám kľúč v zapaľovaní, aby si mohol počúvať rádio.“

Ani nečakala na odpoveď a vystúpila. Na šmykľavých podrážkach opatrne vykročila k dverám, ktorými už toľkokrát vchádzala a vychádzala. Nikdy však nie takto, za bieleho dňa, vystavená pohľadom zvedavých očí susedov. Niežeby jej večerné návštevy pôsobili nevinnejšie. Aj tak mala pocit, že takéto konanie má zostať zahalené rúškom tmy.

Zvonček jej pripomenul bzukot čmeliaka v pohári od lekváru. Uvedomovala si, ako sa jej zmocňuje zúfalstvo. Pohľadom prebehla okná susedov. Nehovorili nič, len mlčky zrkadlili čierne, holé konáre jabloní, sivú oblohu a mliečnobielu krajinu. Konečne sa za dverami ozvali kroky. S úľavou si vydýchla. Chvíľu nato ju zovrel v náručí.

„Láska, nechoď preč,“ šepkala. Hlasivky sa jej chveli plačom.

„Musím,“ odvetil tónom, akoby ho tento večný refrén už unavoval. Rukami sa dotýkal známych miest, ktorých sa nevedel nasýtiť.

„Nemusíš,“ šepkala mu do ucha. „Chceš. Už nemáš odvahu.“

„S nami to nemá nič spoločné.“

Hovoril podráždene. Silnou, no jemnou rukou jej skĺzol medzi lopatky a vbehol za gumičku pančušiek. Boli ako zohraté duo, poznali každý svoj pohyb, každý krok, nádych a rytmus. Najprv žiarivá láska. Radosť. Potom temná bolesť.

Hladkal ju po kabáte, pod hrubou látkou nahmatal bradavky. Vždy ho fascinovali. Možno preto, že sám nijaké nemal.

„Stojíš pred garážou?“ spýtal sa a mocne jej ich stisol.

Prikývla. Bolesť jej prenikla do mozgu ako roztúžený šíp. Lono sa jej otváralo, aby prijalo prsty, čo sa doň už čoskoro ponoria. „Chlapec čaká v aute.“

Ruka mu znehybnela.

„Nič nevie,“ vzdychla. Cítila jeho váhanie.

„A tvoj muž? Kde je?“

„Kde by bol? Samozrejme, že v práci.“

Nakazil ju svojou nervozitou. Nebola schopná hovoriť o manželovi a necítiť pritom hnev. No jej telo si žiadalo jeho. Hneď teraz. Rozopla mu zips.

„Prestaň...“ zastavil ju a pevne chytil za zápästie. Druhou rukou mu strelila zaucho. Prekvapene na ňu pozrel. Líce mu hneď začínalo červenieť. Usmiala sa, chytila ho za husté čierne vlasy a pritiahla k sebe jeho tvár.

„Najprv ma pretiahni,“ povedala rozhodne. „A potom si choď. Rozumel si?“

Na tvári cítila jeho dych. Dýchal čoraz rýchlejšie. Ešte raz ho udrela voľnou rukou a pevne mu zovrela tvrdnúci penis.

Prirážal silnejšie, no už bol koniec. Telo jej ochablo, mágia sa stratila, vzrušenie upadlo a zostala jej len beznádej. Stratila ho. Prišla oňho vo chvíli, keď vedľa nej ležal. Všetky roky túžby, vyplakané slzy, všetky zúfalé skutky, ku ktorým ju viedol. A jej oddanosť nijako neopätoval. Okrem...

Postavil sa na koniec postele a s privretými očami si ju vzal. Sára mu civela na hruď. Spočiatku sa jej zdala zvláštna, no postupne si zvykla na ničím nerušenú bielu pokožku jeho hrude. Pripomínala jej staré sochy, na ktorých umelci nezobrazovali bradavky, aby sa vyhli pohoršeniu verejnosti.

Vzdychal čoraz hlasnejšie. Vedela, že čoskoro dosiahne orgazmus a mocne zreve. Milovala jeho rev. Vždy znova prekvapený, extatický, takmer bolestný výraz v tvári, akoby aj tento orgazmus prekonal jeho najšialenejšie predstavy. Teraz čakala iba na posledný výkrik, hlučnú rozlúčku v jeho chladnej malej spálni bez jediného obrazu, závesu či kobercov. Potom sa oblečie a odcestuje na druhý koniec krajiny, kde dostal post, ktorý vraj nemohol odmietnuť. Toto však mohol odmietnuť. Toto. Aj tak napokon zreve od pôžitku.

Zavrela oči. No krik neprichádzal. Zmeravel.

„Čo sa deje?“ zašepkala a otvorila oči. Naozaj vraštil tvár. Ale nie od pôžitku.

„Tvár,“ zašepkal.

Strhla sa. „Kde?“

„Za oknom.“

Za oknom nad posteľou, priamo nad jej hlavou. Zvrtla sa, cítila, ako z nej vykĺzol jeho mäkký penis. Okno bolo príliš vysoko na to, aby čosi videla. A príliš vysoko na to, aby niekto mohol nazerať dnu. Vonku sa už stmievalo, v okne sa zrkadlila stropná lampa.

„Videl si len sám seba.“ Akoby ho prosila, aby uznal, že sa mýlil.

„Najprv som si to myslel.“ Nespúšťal oči z okna.

Sára si kľakla. Vstala a vyzrela oknom do záhrady. Až vtedy zbadala tvár.

Nahlas sa zasmiala. Napätie z nej spadlo. Tvár bola biela, oči a ústa mala z kamienkov. A ruky z konárov z jablone.

„Páni moji,“ smiala sa. „Veď to je snehuliak!“

Potom sa smiech zmenil na plač. Utíšila sa, až keď zacítila jeho objatie.

„Už musím ísť,“ vzlykala.

„Zostaň ešte chvíľu.“

Zostala.

Cestou ku garáži si uvedomila, že bola preč takmer štyridsať minút.

Sľúbil, že jej občas zavolá. Vždy vedel klamať, teraz ju to však tešilo. Už z diaľky videla bledú chlapcovu tvár. Keď chcela otvoriť dvere, zistila, že sa v aute zamkol. Prekvapene nazrela cez zahmlené sklo. Otvoril, až keď zaťukala na okno.

Sadla si za volant. V aute vládlo ticho. Poriadne sa ochladilo. Kľúč ležal na sedadle spolujazdca. Obrátila sa k synovi. Chlapec bol bledý, spodná pera sa mu triasla.

„Stalo sa niečo?“

„Áno, odvetil. „Videl som ho.“

Hlas mu preskakoval od hrôzy, ako keď sa ešte celkom malý tisol pred televízorom medzi rodičov a rukou si zakrýval oči. Teraz mutoval, už jej nechodil dávať pusu na dobrú noc a začal sa zaujímať o autá a dievčatá. Raz si sadne za volant a odíde od nej. Aj on.

„Koho si videl?“ spýtala sa a vopchala kľúč do zapaľovania.

„Snehuliaka...“

Motor nereagoval. Zmocnila sa jej panika. Netušila, čoho sa tak bojí. Uprene hľadela pred seba a skúsila to ešte raz. Azda sa jej vybila baterka?

„A ako vyzeral ten snehuliak?“ Z celej sily dupla na plyn a točila kľúčikom, až sa bála, že ho zlomí. Jeho odpoveď prehlušilo zahučanie motora.

Zaradila rýchlosť a pustila spojku, lebo chcela čím skôr vyraziť. Kolesá rozhrabli mäkký, čerstvo napadaný sneh. Pridala plyn, no nepohli sa z miesta. Len zadné kolesá sa šmykli z boka na bok. Až potom sa pneumatiky predrali k asfaltu a konečne sa pohli dopredu.

„Tato nás čaká,“ povedala rýchlo. „Musíme sa poponáhľať.“

Zapla rádio a pridala hlasitosť, aby studenú kabínu naplnili aj iné zvuky ako jej hlas. V novinách už po tisíci raz opakovali, že v amerických prezidentských voľbách Ronald Reagan porazil Jimmyho Cartera.

Chlapec opäť čosi povedal, pozrela do zrkadla.

„Čo hovoríš?“

Zopakoval to, no nerozumela. Stíšila rádio a odbočila na hlavnú cestu k rieke, čo sa hadila krajinou ako dve čierne smútočné stuhy. Keď zacítila, že sa naklonil medzi sedadlá, strhla sa. Jeho hlas znel ako suchý chrapot. Akoby bolo dôležité, aby ich nikto nepočul.

„Zomrieme.“

2 / Druhého novembra 2004. Prvý deň. Oči z uhlíkov

Harry Hole prudko otvoril oči. V miestnosti bolo chladno, no zobudil ho niečí hlas, prichádzajúci z tmy. Oznamoval svetu, že americký ľud dnes v noci rozhoduje, či sa jeho prezidentom na najbližšie štyri roky opäť stane George Walker Bush. Je november. Hole si uvedomil, že krajina definitívne vchádza do obdobia tmy. Zhodil zo seba paplón a položil nohy na dlážku. Ľadové linoleum ho mrazilo na chodidlách. Nechal zapnuté správy a vošiel do kúpeľne. Pozrel na svoju tvár v zrkadle. Aj v nej akoby vládol november. Bola zamračená a bledosivá. Oči mal ako zvyčajne podliate krvou, póry na pokožke nosa veľké a čierne ako krátery sopky. Vačky pod očami s belasými, prepitými dúhovkami zmiznú, keď si tvár opláchne vodou, vydrhne uterákom a poriadne sa naraňajkuje. Aspoň to predpokladal. Harry si nebol istý, ako sa jeho tvár bude správať počas dňa. Napokon, má štyridsať rokov. Možno sa mu vrásky vyhladia a výraz štvanca, s akým sa budil, keď ho v noci trápili nočné mory, vystrieda pokoj. S výrazom štvanca sa budil často. No od chvíle, keď konečne vyšiel zo svojho malého a sparťansky zariadeného bytu na ulici Sofies gate a opäť sa z neho stal hlavný inšpektor Hole z oddelenia násilných trestných činov policajného okrsku v Osle, sa zrkadlám radšej vyhýbal. Vtedy sa už díval do tváre iných ľudí, aby odhalil ich bolesť a Achillovu pätu, ich nočné mory, motívy a dôvody sebaklamu, načúval ich unavujúcim lžiam a snažil sa nájsť zmysel vlastnej práce. Zatvára ľudí, ktorí sú už dávno uzavretí sami do seba v zajatí sebanenávisti a pohŕdania, aké sám veľmi dobre poznal. Rukou si prehrabol nakrátko ostrihanú šticu plavých vlasov, čo rástla presne stodeväťdesiattri centimetrov nad mrznúcimi chodidlami. Kľúčne kosti mu spod pokožky vytŕčali ako vešiak. Od posledného prípadu trávil veľa času v posilňovni suterénu policajnej stanice. K bicyklovaniu pridal zdvíhanie činiek. Mal rád bolesť. Pálčivá bolesť mu zaháňala zlé myšlienky. A tak len ďalej chudol. Tuk zmizol a medzi kožu a kostru sa mu uložila tenučká vrstva svalov. A hoci bol kedysi plecnatý a Rachel tvrdila, že má športovú postavu, teraz sa čoraz väčšmi podobal na ľadového medveďa stiahnutého z kože, na svalnaté, no šokujúco chudé zviera. Možno sa prosto len strácal zo sveta. A vôbec mu to neprekážalo. Harry si vzdychol. Je iba november. Väčšia tma ešte len príde.

Vošiel do kuchyne. Na bielej streche domu oproti sa odrážali ostré svetlá ulice. V noci napadol prvý sneh tohtoročnej zimy. Premýšľal nad tým listom. Občas dostával podobné, no tento bol iný. Spomínal sa v ňom Toowoomba.

V rádiu sa práve začínal nejaký prírodopisný seriál. Nadšený hlas rozprával o tuleňoch. „Každé leto sa v Beringovom prielive schádzajú tulene, aby sa tam párili. Keďže samčie pokolenie je tu v početnej prevahe, každý samec, ktorému sa podarí dostať k samici, sa od nej počas obdobia párenia už nepohne. Bude dohliadať na svoje mláďa, až kým sa nebude schopné postarať samo o seba. Nie z lásky k samici, ale z lásky k vlastným génom a dedičnému materiálu. Podľa teórie darvinistov monogamiu tuleňov spôsobuje prirodzený výber v boji o prežitie, nie morálka.“

A nech, mykol plecom Harry.

Hlas v rádiu prechádzal do fistuly: „Skôr ako tulene z Beringovho prielivu vyrazia na otvorené more hľadať potravu, samec sa pokúsi samicu zabiť. Prečo? Lebo samica sa nikdy nebude páriť dva razy s tým istým samcom! Ide jej o biologické rozdelenie rizika pri prenose dedičného materiálu – podobne ako na trhu s akciami. Pre samicu je promiskuita biologicky racionálna. A samec to vie. Jej zabitím sa postará o to, aby jeho mláďatá nemuseli súperiť o jedlo s konkurenciou.“

„Opäť sa dostávame k darvinistickému vysvetleniu. Prečo teda človek nerozmýšľa rovnako?“ zapojil sa druhý hlas.

„Práveže rozmýšľa! Naša spoločnosť nie je – a nikdy nebola – taká monogamná, ako si myslíme. Švédsky prieskum nedávno ukázal, že pätnásť až dvadsať percent všetkých detí má iného otca, ako si deti – a aj ich domnelí otcovia – myslia. Dvadsať percent! Každé piate dieťa žije v lži! A zabezpečuje tým zároveň biologickú pestrosť.“

Harry preladil program, hľadajúc aspoň trochu znesiteľnú hudbu. Zastavil sa pri stareckej verzii Desperada od Johnnyho Casha.

Niekto mocne zabúchal na dvere.

Vrátil sa do spálne, obliekol si rifle, vyšiel na chodbu a otvoril dvere.

„Pán Hole?“ Muž mal modrú pracovnú kombinézu a hrubé okuliare. Za nimi oči dieťaťa.

Harry prikývol.

„Máte pleseň?“ Muž položil otázku s nevinným výrazom v tvári. Na čelo sa mu prilepila dlhá kadera. Pod pazuchou držal podložku na písanie, v nej mal zastrčený husto popísaný hárok.

Harry čakal na pokračovanie, ktoré by mu čosi vysvetlilo, no márne. Sledoval ho jasný, otvorený pohľad.

„V podstate,“ nadýchol sa Harry, „ide o súkromnú vec.“

Muž naznačil úsmev, akoby Harry povedal vtip, ktorý už počul mnohokrát. „Myslím na bytovú pleseň.“

„Neviem o tom,“ odvetil Harry.

„Práve o tom je pleseň. Málokto si všimne, že mu vnikla do života.“ Muž si zahryzol do pery a pohojdal sa na pätách.

„Ale?“ spýtavo naňho pozrel Harry.

„Ale aj tak vnikla.“

„Prečo si to myslíte?“

„Našli sme ju u vášho suseda.“

„Naozaj? A podľa vás sa mohla rozšíriť ku mne?“

„Takáto pleseň sa nešíri. Šíria sa iné druhy.“

„Takže...?“

„V konštrukčnom systéme ventilácie pozdĺž stien domu je kaz, ktorý vytvára predpoklad na vznik plesní. Môžem vám nazrieť do kuchyne?“

Harry ustúpil. Muž zamieril do kuchyne a ihneď k stene priložil oranžový prístroj, ktorý na prvý pohľad pripomínal fén na vlasy. Dva razy v ňom zapípalo.

„Merač vlhkosti,“ vysvetlil muž a pozorne sa zahľadel na displej prístroja. „Ako som predpokladal. Ste si istý, že ste nevideli ani necítili nič podozrivé?“

Harry nemal predstavu, čo by to malo byť.

„Povlak ako na starom chlebe,“ pokračoval muž. „Pach hniloby.“

Harry zavrtel hlavou.

„Bolievajú vás oči? Bývate unavený? Trpíte bolesťami hlavy?“

Harry pokrčil plecom. „Samozrejme. Od nepamäti.“

„Najmä odkedy tu bývate?

„Možno. Počujte...“

Muž však nepočúval. Spoza opaska vytiahol nožík. Harry neveriacky sledoval, ako sa muž rozohnal a z celej sily zabodol nôž do sadrovej platne za tapetou. Sadra zastonala, muž nožík vytiahol, rozohnal sa ešte raz a zo steny vylúpol kúsok rozdrvenej sadry. V stene po nej zostala čierna diera. Z vrecka vytiahol baterku a zasvietil do nej. Nad priveľkým rámom okuliarov sa zjavila hlboká vráska. Potom zaboril nos do diery a poriadne sa nadýchol.

„Presne tak,“ povedal potichu. „Vitajte.“

„Koho vítate?“ nechápavo sa mračil Harry.

„Aspergillus,“ odvetil muž. „Rod plesní. Môžete si vybrať z tristo či štyristo rôznych druhov. Je veľmi ťažké určiť, o ktorý ide konkrétne v tomto prípade. Aspergillus rastie v takých tenučkých vrstvách, že ho ani nevidíte. Ale pach ho prezradí.“

„Je to vážne?“ spýtal sa Harry, uvažujúc nad tým, koľko peňazí mu zostalo na účte potom, čo s otcom zaplatili sestre dovolenku v Španielsku. Sestre, ktorá – podľa vlastných slov – mala štipku Downovho syndrómu.

„Nie je to veľmi vážne. Dom sa pre to nezrúti,“ vysvetlil mu muž. „Ale vy možno áno.“

„Ja?“

„Ak ste naň citlivý. Niektorí ľudia zo vzduchu, v ktorom je pleseň, ochorejú. Celé roky v nich choroba drieme, všetci ich obviňujú z hypochondrie, keďže ich susedov nič netrápi. A netvor si spokojne vyjedá tapetu a sadrové platne.“

„Hm. Čo navrhujete?“

„Vytrhať burinu aj s koreňmi.“

„A s ňou aj všetky moje úspory?“

„Opravu pokryje domová poistka. Nebude vás stáť ani korunu. Stačí, ak mi na niekoľko dní umožníte prístup do vášho bytu.“

Harry vytiahol zo zásuvky rezervné kľúče a podal ich mužovi.

„Osobne na to dohliadnem,“ prisľúbil mu muž. „Ničoho sa nebojte. Dobre viem, koľko bláznov dnes behá po svete.“

„Naozaj?“ Harry sa smutne usmial a zadíval sa z okna.

„Prosím?“

„Nič,“ odvetil Harry. „Aj tak tu nemajú čo ukradnúť. Musím ísť.“

Nízke ranné slnko sa odrážalo v oknách budovy policajnej stanice v hlavnom meste Nórska, ktorá už tri desaťročia sídlila na rovnakom mieste. Vďaka svojej polohe vo východnom Osle mala polícia blízko k uličkám rušných častí mesta a zároveň za svojho bezprostredného suseda mestskú väznicu, prezývanú Bayern. Policajnú stanicu obklopovali pásy hnedej vyschnutej trávy a lístia, ktoré aj s osirelými lipami teraz zakrývala tenká vrstva sivobieleho snehu. Park sa zrazu podobal na opustený dom nebožtíka.

Harry prešiel po čiernom asfalte k hlavnému vchodu a vstúpil do haly, kde svoje večné tajomstvá šepkala malá fontánka, súčasť porcelánovej nástennej dekorácie od Kari Christensenovej. Pri vrátnici kývol zamestnancovi bezpečnostnej služby a výťahom sa vyviezol na šieste poschodie. Hoci už uplynul polrok odo dňa, keď sa presťahoval do novej kancelárie v červenej zóne, ešte vždy mal sklon chodiť do úzkej miestnosti bez okien, kde kedysi sedával s Jackom Halvorsenom. Teraz tam sedel Magnus Skarre. A Jack Halvorsen odpočíval na cintoríne Vestre Aker. Rodičia ho najprv chceli pochovať doma v Steinkjeri, keďže Jack a Beate Lønnová, šéfka oddelenia technickej expertízy, nikdy neboli manželia. V podstate spolu ani nežili. Keď sa však dozvedeli, že Beate čaká dieťa a v lete porodí Jackovu dcéru, dohodli sa, že synov hrob bude v Osle.

Harry vošiel do svojej novej kancelárie. Vedel, že ju vždy bude volať nová. Tak ako sa starý štadión FC Barcelony po katalánsky ešte vždy volá Camp Nou, nový štadión. Sťažka dosadol na stoličku, pustil rádio a kývnutím hlavy pozdravil fotografie na poličke. Raz – keď sa konečne odhodlá kúpiť samolepiace háčiky – ich rozvešia na stenu. Ellen Gjeltenová, Jack Halvorsen a Bjarne Møller. V chronologickom poradí. Dead Policemen’s Society.

Nórski politici a politológovia sa v rozhlase vyjadrovali k výsledkom amerických prezidentských volieb. Harry spoznal hlas Arveho Støpa, majiteľa úspešného časopisu Liberál. Støp patril k najrozhľadenejším, najarogantnejším a najzábavnejším diskutérom krajiny. Harry zosilnil zvuk, hlasy sa odrážali od stien. Zo stola vzal nové putá značky Peerless. Posledné týždne sa cvičil v ich nasadzovaní na nohe stola, na ktorej sa to už prejavovalo. Zlozvyk nadobudol počas kurzu FBI v Chicagu a doviedol do dokonalosti za osamelých večerov v zatuchnutej izbe v Cabrini Green, kde mu robil spoločnosť krik od susedov a jediný priateľ Jim Beam. Princíp spočíval v tom, aby otvoreným okom puta buchol po predlaktí páchateľa, putá zovreli ruku a zaklapli. Precíznym a dostatočne silným úderom tak mohol zatknúť človeka rýchlejšie, než ten vôbec stihol reagovať. Harry to nikdy v práci nevyužil, a len jediný raz uplatnil druhú zručnosť, čo sa v Chicagu naučil – ako dolapiť sériového vraha. Putá sa zaklapli okolo nohy stola, muž v rádiu zvýšil hlas:

„Z čoho podľa vás vyplýva nedôvera Nórov k Georgeovi Bushovi?“

„Naša krajina umiera na pocit vlastnej istoty. Nikdy sme nemuseli viesť vojnu, vždy sme radi nechali za seba bojovať iných. Anglicko, Sovietsky zväz a USA, v podstate už od čias Napoleona sa ukrývame za chrbty mocnejších kamarátov. Nórsko svoju bezpečnosť vybudovalo na predstave, že keď je zle, ostatní sa za nás pobijú. A to už trvá tak dlho, až sme stratili zmysel pre realitu a sme presvedčení, že našu planétu obývajú výlučne ľudia, ktorí nám – najbohatšej krajine sveta – chcú dobre. Nórsko je ako nahlúpla blondína, ktorá zablúdila v uličkách Bronxu a rozčuľuje sa, lebo jej ochranca nezaobchádza v rukavičkách s mužom, čo ju prepadol.“

Harry vyťukal Rachelino číslo. Okrem sestrinho bolo jediné, čo poznal naspamäť. Keď bol mladý a neskúsený, myslel si, že zlá pamäť je pre vyšetrovateľa nevýhodou. Už sa poučil.

„A tým ochrancom je teda Bush a Spojené štáty americké?“

„Áno. Lyndon B. Johnson kedysi povedal, že USA si svoju úlohu nevybrali sami, no pochopili, že to nemôže robiť nikto iný. Mal pravdu. Naším bodyguardom je novokresťan s otcovským komplexom, problémami s alkoholom a obmedzeným intelektom. Nemal dostatok morálky ani len na to, aby čestne absolvoval vojenskú službu. Inými slovami, mali by sme sa tešiť, že takýto chlap bude znovu zvolený za amerického prezidenta.“

„Predpokladám, že to myslíte ironicky.“

„Vôbec nie. Slabý prezident vždy počúva svojich poradcov a verte mi, že poradcovia v Bielom dome sú svetová trieda. Hoci nám ten trápny seriál o Oválnej pracovni chce nahovoriť, že monopol na inteligenciu majú v Amerike demokrati, najbystrejšie mozgy nájdeme medzi republikánmi v krajnej pravici. Bezpečnosť Nórska je v tých najlepších rukách.“

„Kamarátka mojej kamarátky by ti vedela rozprávať.“

„O kom?“ začudoval sa Harry.

„O Støpovi,“ odvetila Rachel. „Spala s ním.“

„Prepáč, už sa ti venujem,“ zamrmlal Harry a stíšil rádio.

„Po prednáške v Trondheime ju pozval do svojej hotelovej izby. Chcela to, no upozornila ho, že má amputovaný jeden prsník. Povedal, že si to musí rozmyslieť, a odišiel do baru. Potom sa vrátil a vzal si ju.“

„Hm. Azda to bolo také, ako čakala.“

„Nič nie je také, ako čakáš.“

„Nie je,“ zamrmlal Harry uvažujúc, kam mieri.

„Čo robíme večer?“ spýtala sa.

„O ôsmej v reštaurácii Palace Grill znie celkom fajn. Ale čo to má znamenať, že sa stôl nedá rezervovať vopred?“

„Predpokladám, že sa chcú tváriť ako exkluzívny podnik.“

Dohodli sa, že sa stretnú pri barovom pulte. Keď sa rozlúčili, Harry zostal ticho sedieť. Snažil sa zistiť, či sa teší z jej radosti. Z toho, že žena, ktorú tak neskutočne miluje, je šťastná s iným mužom. S Rachel prežili spoločný čas, mal svoju šancu. Premárnil ju. Prečo sa potom netešiť z toho, že jej je dobre, prečo sa nevzdať nádeje, že sa ešte môže niečo zmeniť, a nepohnúť sa ďalej? Sľúbil si, že bude skúšať ešte intenzívnejšie ako doteraz.

Raňajšia porada ubehla rýchlo. Gunnar Hagen, šéf úseku násilných trestných činov, vymenoval prípady, na ktorých pracujú. Nebolo ich veľa a neriešili nijaké čerstvé vraždy, ktoré vedeli ľuďom na oddelení zrýchliť pulz. Thomas Helle, ktorý sa venoval hľadaniu nezvestných, spomenul ženu, ktorú už rok nikto nevidel. Nemajú nijakú stopu, páchateľa ani ženu. Nikde nepracovala. Naposledy ju videli ráno, keď priviezla svoje dve deti do škôlky. Manžel aj všetci v jej okolí mali alibi a boli mimo podozrenia. Gunnar Hagen rozhodol, že sa prípadu budú venovať všetci.

Magnus Skarre im odovzdal pozdrav od Ståleho Auneho, psychológa, ktorý oddeleniu často pomáhal. Bol ho navštíviť v nemocnici Ullevål. Harryho prepadli výčitky svedomia. Ståle Aune mu neradil iba v práci, bol mu zároveň osobnou oporou v boji s alkoholom a zrejme tým človekom, ktorého by nazval najlepší priateľ. Auneho už pred týždňom hospitalizovali s neznámou diagnózou, no Harrymu sa dosiaľ nepodarilo prekonať odpor k nemocniciam. V stredu, povedal si v duchu. Alebo vo štvrtok.

„Máme novú kolegyňu,“ zmenil tému Gunnar Hagen. „Katrine Brattovú.“

Vpredu bez váhania, no bez úsmevu vstala mladá žena. Bola krásna. Nenútene krásna, uvedomil si Harry. Riedke vlasy jej viseli voľne po bokoch súmernej bledej tváre. Jej vážny, takmer znudený výraz vídaval často u žien, ktoré sú tak dlho terčom pozornosti, že im je už celkom ľahostajná. Modrý kostým podčiarkoval jej ženskosť, no hrubé čierne pančuchy a praktické nízke opätky ju zbavovali podozrenia, že to robí vedome. Pohľadom prebehla nových kolegov, akoby vstala preto, aby si ich obzrela, a nie naopak. Harry tušil, že si každú reakciu vopred naplánovala.

„Katrine pracovala štyri roky na policajnej stanici v Bergene, kde sa venovala najmä mravnostným deliktom, no má za sebou obdobie aj na úseku násilných trestných činov,“ pokračoval Hagen, nazerajúc do papiera, kde mal zrejme poznačený jej životopis. „Právnické vzdelanie z univerzity v Bergene z roku 1999, policajná škola a teraz je medzi nami. Zatiaľ nemá deti, no je vydatá.“

Tenučké obočie Katrine Brattovej sa takmer nebadateľne nadvihlo. Buď si to Hagen všimol, alebo sám pochopil, že posledná informácia bola zbytočná, a rýchlo dodal:

„Ak by to niekoho zaujímalo...“

V tiesnivej a veľavravnej odmlke, čo nastala, si Hagen očividne uvedomil, že ani tým si nijako nepomohol, dvakrát si odkašľal a prítomným oznámil, že majú do stredy čas prihlásiť sa na vianočný večierok.

Stoličky zaškrípali, Harry bol už na chodbe, keď za chrbtom začul ženský hlas:

„Zrejme som tvoja.“

Harry sa otočil a hľadel na Katrine Brattovú. Zamyslel sa nad tým, aká by ešte len mohla byť krásna, keby si dala trochu viac záležať.

„Alebo ty môj,“ dodala a odhalila dva rady bielych zubov, ale úsmev jej neprenikol do očí. „Podľa toho, z ktorej strany sa na to pozeráš.“ Hovorila bergenským prízvukom a podľa výslovnosti Harry usúdil, že pochádza z dobrej rodiny v niektorej z bohatých mestských štvrtí.

Kráčal ďalej, musela pobehnúť:

„Zdá sa mi, že ťa riaditeľ zabudol informovať.“

Kládla prehnaný dôraz na každú slabiku Hagenovej funkcie.

„Máš mi ukázať policajnú stanicu a počas najbližších dní sa mi venovať. Kým sa tu nezabývam a neporadím si sama. Myslíš si, že to zvládneš?“

Harry sa usmial. Urobila naňho sympatický prvý dojem, no, samozrejme, bol pripravený kedykoľvek svoj názor zmeniť. Vždy bol ochotný dať ľuďom šancu, aby sa dostali na jeho čierny zoznam.

„Netuším,“ odvetil a zastal pri stroji na kávu. „Začnime tu.“

„Nepijem kávu.“

„To neprekáža. Nie je na tom nič zložité. Ako napokon na ničom. Čo si myslíš o prípade tej nezvestnej?“

Harry stlačil americano, čo v tomto prípade znamenalo, že mu automat vypľuje kávu, akú nalievajú na trajektoch celého Nórska.

„Čo s ním?“

„Myslíš si, že žije?“ Harry sa pokúšal zakryť, že ju skúša.

„Myslíš si, že som hlúpa?“ odsekla a s neskrývaným odporom sledovala stroj, ktorý zakašľal a do bieleho pohárika vypustil čiernu tekutinu. „Nepočul si, že som štyri roky pracovala na mravnostných deliktoch?“

„Hm,“ zamyslel sa Harry. „Takže mŕtva?“

„Na betón.“

Harry vzal pohár. Zvažoval možnosť, že si svoju novú kolegyňu skúsi vážiť.

Keď sa Harry popoludní vracal domov, sneh už zmizol z chodníkov aj ciest a ľahké snehové vločky, hmýriace sa vo vzduchu, sa topili hneď po pristátí na mokrom asfalte. Vošiel do svojho obľúbeného hudobného obchodu na ulici Akersgata a kúpil si najnovšiu platňu Neila Younga, hoci tušil, že sa mu nebude páčiť.

Keď za sebou zatvoril dvere bytu, uvedomil si, že sa niečo zmenilo. Zvuky v ňom zneli inak. Možno inak voňal. Na prahu kuchyne zmeravel. Celá jedna kuchynská stena zmizla. Na mieste, kde mal ešte ráno svetlú kvietkovanú tapetu, zakrývajúcu sadrové platne, videl hrdzavočervené odhalené murivo a sivú maltu. Robotník nechal na dlážke položenú škatuľu s nástrojmi a na kuchynskom stole odkaz, že sa vráti zajtra.

Harry vošiel do obývačky, pustil si cédečko, po štvrťhodine ho znechutene vybral a pustil si Ryana Adamsa. Myšlienka na drink prišla znenazdajky. Harry privrel oči a civel na tancujúci vzor krvi a čiernej slepoty. Myslel na list. Na prvý sneh. Na Toowoombu.

Zvonenie telefónu rozťalo Adamsov Shakedown On 9th Street na dve polovice.

Žena sa predstavila ako Oda, volala z redakcie televízneho programu Bosse. Harry si ju nepamätal, iba jej program. Niekedy na jar ho oslovili, aby divákom porozprával o sériových vrahoch. Keďže mal ako jediný nórsky policajt za sebou stáž v FBI, práve sa venoval problematike sériových vrahov, a navyše jedného z nich prenasledoval osobne. Urobil chybu a privolil. Sám seba presviedčal, že to robí preto, aby povedal verejnosti o vrahoch niečo dôležité a ako-tak zasvätene, že mu nejde o vystúpenie v najpopulárnejšej talkšou krajiny. Neskôr si už nebol taký istý. Tým sa to však ešte neskončilo. Pred reláciou si nalial drink. Bol presvedčený, že len jeden. No na obrazovke vyzeral, akoby ich mal v sebe aspoň päť. Artikuloval zreteľne, s tým nemal nikdy problém. No mal zastretý pohľad, uvažoval ťažkopádne a nestihol sa ani prepracovať k pointe, keď moderátor musel uviesť ďalšieho hosťa, novopečeného majstra Európy v kvetinovej výzdobe. Harry nepovedal nič, no reč jeho tela jasne hovorila, čo si myslí o kvetinovej výzdobe. Keď sa ho moderátor s úsmevom spýtal, aký má vyšetrovateľ vrážd vzťah k nórskej kvetinovej výzdobe, Harry odvetil, že Nórsko má na vysokej medzinárodnej úrovni aspoň vence na hroboch. Možno si smiech publika v štúdiu a spokojné potľapkávanie zamestnancov televízie vyslúžil Harryho nonšalantný a pripitý štýl. Tvrdili, že splnil to, pre čo ho zavolali. S autormi diskusie potom zamieril do Domu umelcov. Nalievali mu a on sa na druhý deň zobudil na to, ako každý centimeter jeho tela žiada, žobroní a potrebuje viac alkoholu. Bola sobota, pil až do nedele večera. Sedel v reštaurácii Schrøder, nahlas sa dožadoval ďalšieho piva, hoci už okolo neho vykladali stoličky a čašníčka Rita ho prišla varovať, že ak ihneď nevypadne spať, zasa mu udelia zákaz vstupu. Na druhý deň sedel v práci o ôsmej ráno ako nepoužiteľná troska policajta, ktorý sa hneď po raňajšej porade vyvracal do umývadla, celý deň zúfalo zvieral operadlo stoličky, pil kávu, fajčil a opäť vracal, tentoraz však do záchodovej misy. Vtedy nastal zlom. Od apríla nemal v ústach ani kvapku alkoholu.

A teraz ho volajú znovu.

Žena mu vysvetlila, že témou bude arabský terorizmus a otázka, čo zo vzdelaných ľudí strednej triedy robí vražedné stroje. Harry ju prerušil.

„Nie.“

„Ale my by sme vás veľmi chceli, ste taký... taký... rocker!“ Nadšene sa zasmiala. Netušil, či je to úprimné, no v tej chvíli spoznal jej hlas. Chľastal s ňou v ten večer v Dome umelcov. Bola pekná nudným, mladým spôsobom, hovorila mladé, nudné slová a hľadela naňho s akousi pažravosťou, akoby Harry bol exotický pokrm a ona sa nevedela rozhodnúť, či nie je až príliš exotický.

„Zavolajte niekoho iného,“ odsekol Harry a položil. Potom zavrel oči a počúval Ryana Adamsa: „Oh, baby, why do I miss you like I do?“

Chlapec sa zadíval na muža, ktorý stál vedľa neho pri kuchynskej linke. Svetlo zo zasneženej záhrady ožarovalo kožu bez jediného vlasu, natiahnutú na otcovej masívnej lebke. Mama mu povedala, že otec má takú veľkú hlavu, lebo má veľa mozgu. Spýtal sa jej, prečo hovorí, že má veľa mozgu, a nie veľký mozog. Ona sa len zasmiala, pohladkala ho a odvetila, že s profesormi fyziky to už tak chodí. Teraz ten mozog umýval zemiaky a kládol ich do veľkého hrnca.

„Oci, nebudeš ich šúpať? Mama vždy...“

„Jonas, mama tu nie je. A tak to môžeme urobiť po mojom.“

Nezvýšil hlas, no Jonas sa pri otcovom tóne aj tak schúlil. Nikdy nezistil, čo otca tak hnevá. Občas nevedel ani len to, či sa vôbec hnevá. Kým si nevšimol, ako mame od strachu šklbe kútikmi úst, čo otca vždy ešte väčšmi nahnevalo. Veril, že mama už čoskoro príde domov.

„Oci, jedávame z iných tanierkov!“

Otec buchol dvierkami na skrinke a Jonas si zahryzol do spodnej pery. Otec sa k nemu naklonil. V jeho tenučkých hranatých sklách okuliarov sa zablýskalo.

„Nehovorí sa z tanierkov, ale z tanierikov,“ napomenul ho. „Koľkokrát ti to mám opakovať?“

„Ale mama hovorí...“

„Mama nevie po nórsky. Nechápeš? Jej rodine nikdy nezáležalo na nórčine.“ Otcov dych smrdel soľou a zhnitými riasami.

Buchli dvere.

„Ahojte,“ ozval sa hlas z predizby. Jonas sa už chystal za ňou rozbehnúť, no otec ho zadržal a kývol na neprestretý stôl.

„Akí ste šikovní!“

Jonas počul v jej hlase úsmev. Od dverí sledovala, ako sa čo najrýchlejšie snaží prestrieť príbor a šálky.

„A akého veľkého snehuliaka ste postavili!“

Jonas sa spýtavo pozrel na mamu, ktorá si už stihla rozopnúť kabát. Bola krásna. Zdedil jej tmavú pokožku a vlasy. A najradšej mal jej mäkučký pohľad. Takmer vždy tak hľadela. Takmer. Už nebola taká štíhla ako na svadobných fotografiách s otcom, no všimol si, že keď sa spolu prechádzajú mestom, muži sa za ňou často obzerajú.

„Nestavali sme snehuliaka,“ prekvapene odvetil Jonas.

„Naozaj?“ Mama sa zamračila, odmotávajúc si z krku veľký ružový šál, čo jej dal na Vianoce.

Otec prešiel k oknu. „Museli to byť deti od susedov.“

Jonas sa postavil na kuchynskú stoličku a pozrel von. A naozaj. V záhradke priamo pred domom stál obrovský snehuliak. Oči a ústa mal z uhlíkov, namiesto nosa mrkvu. Nemal klobúk, čiapku ani šál, len jednu ruku z tenkého konárika, ktorý zrejme odlomili zo živého plota. Niečo však na ňom bolo zvláštne. Hľadel nesprávnym smerom. Jonas by čakal, že snehuliak bude pozerať na cestu, do otvoreného priestoru.

„Prečo...“ nadýchol sa, no otec ho prerušil.

„Porozprávam sa s nimi.“

„Stalo sa niečo?“ zakričala mama z predizby. Jonas počul, ako si rozopína zips na vysokých čiernych čižmách. „Veď o nič nejde.“

„Neželám si to na svojom pozemku. Keď sa vrátim, vybavím to.“

„Prečo sa nepozerá na cestu?“ spýtal sa Jonas.

Mama si vzdychla. „A kedy sa vrátiš, drahý?“

„Niekedy zajtra.“

„O koľkej?“

„Prečo? Máš rande?“ Pri otcovom uvoľnenom tóne Jonasa striaslo.

„Chcela som ti urobiť večeru,“ odvetila mama, ktorá práve v tej chvíli vošla do kuchyne, prešla k sporáku, skontrolovala hrnce a pridala teplotu na dvoch platničkách.

„Veď urob,“ mykol plecom otec a obrátil sa ku kôpke novín na kuchynskej linke. „Prídem.“

„Veď dobre.“ Mama pristúpila k nemu a mocne ho objala od chrbta. „Ale naozaj musíš ísť do Bergenu už dnes večer?“

„Mám prednášku o ôsmej ráno,“ odvetil otec. „Z letiska na univerzitu je to aspoň hodina. Nestihol by som to ani prvým ranným letom.“

Jonas videl na otcových svaloch na zátylku, ako sa uvoľnil. Mame sa opäť podarilo nájsť správne slová.

„Prečo sa snehuliak pozerá na náš dom?“ spýtal sa.

„Choď si umyť ruky,“ napomenula ho mama.

Jedli mlčky. Ticho prerušovali len mamine otázky o škole a Jonasove krátke, vyhýbavé odpovede. Jonas vedel, že ak sa rozrozpráva, otec sa ho začne vypytovať, čo ich to vlastne učia – alebo neučia – v tej biednej škole. Ak spomenie kamarátov, otec ho ihneď začne vypočúvať, čo robia ich rodičia a odkiaľ pochádzajú. Nikdy mu nevedel dať uspokojivú odpoveď.

Keď si ľahol spať, počul, ako sa otec na prízemí lúči s mamou. Dvere sa zabuchli, vonku naštartovalo auto a zmizlo. Mama zapla televízor. Myslel na to, čo sa ho pýtala. Prečo si už nevodí domov kamarátov? Nevedel, čo má odpovedať, nechcel, aby bola smutná. Teraz bol však smutný on. Hrýzol si líce, cítil, ako sa mu príjemná bolesť šíri kamsi k ušiam, a civel na kovové rúrky zvonkohry, čo sa vznášali pod stropom. Vstal z postele a podišiel k oknu.

Sneh v záhrade odrážal dosť svetla, aby videl snehuliaka. Vyzeral veľmi opustene. Niekto by mu mal dať čiapku alebo šál. A možno metlu. V tej chvíli sa spoza mraku vynoril mesiac a ožiaril čierne ústa a oči. Jonas zadržal dych a podvedome odstúpil od okna. V očiach z uhlíkov sa zablýskalo. Snehuliak nepozeral len na stenu domu. Hľadel nahor. K Jonasovi. Rýchlo zatiahol závesy a utekal do postele.

3 / Prvý deň. Cochenille

Harry sedel na barovej stoličke reštaurácie Palace Grill a čítal nápisy s dobromyseľnými výzvami k barovým hosťom, aby si neobjednávali na sekeru, nestrieľali na klaviristu a Be Good Or Be Gone. Ešte bolo príliš zavčasu a v podniku sa okrem neho pri stole mlčky hrali so svojimi mobilnými telefónmi len dve dievčatá a dvaja chlapci hádzali šípky dokonalým štýlom, no s biednymi výsledkami. Dolly Partonová, ktorú porota rozhodujúca o tom, čo je dobré country, opäť vzala na milosť, z reproduktorov zavýjala svojím južanským prízvukom. Harry opäť pozrel na hodinky a v duchu uzavrel stávku, že Rachel Faukeová sa zjaví vo dverách sedem minút po ôsmej. Opäť cítil to zvláštne napätie ako vždy, keď sa mali stretnúť. Nahováral si, že ide len o podmienenú reakciu, ako keď Pavlovove psy začali sliniť, hoci nedostali nažrať. Dnes večer jedlo nebude. Lepšie povedané, bude len jedlo. A príjemne sa pozhovárajú o živote, ktorý teraz vedú. Alebo lepšie, o jej živote. A o synovi Olegovi, ktorého má so svojím bývalým manželom z čias, keď pracovala na nórskom veľvyslanectve v Moskve. O chlapcovi s citlivou, uzavretou povahou, s ktorým sa Harrymu podarilo zblížiť a postupne vytvoriť puto, ktoré bolo v mnohých ohľadoch silnejšie než Harryho vzťah s vlastným otcom. A keď Rachel už ďalej nevládala žiť s Harrym a odišla, netušil, ktorá strata ho bolí viac. Teraz to však vedel presne. Bolo totiž sedem minút po ôsmej a vo dverách stála Rachel s telom, ktoré ešte vždy cítil v končekoch prstov, s výraznými lícnymi kosťami pod horúcou pokožkou, ktorú ešte vždy cítil na svojej. Pred chvíľou pevne veril, že nebude vyzerať tak dobre. Tak šťastne.

Prišla k nemu, ich líca sa dotkli. Dal si záležať, aby ju pustil prvý.

„Na čo sa pozeráš?“ spýtala sa, keď si rozopínala kabát.

„Dobre vieš,“ odvetil Harry. Uvedomil si, že si mal najprv odkašľať.

Potichu sa zasmiala. Jej smiech mal naňho ten istý vplyv ako prvý dúšok Jima Beama. Po tele sa mu šírilo príjemné teplo.

„Ale nie.“

Presne vedel, čo jej ale nie znamená. Nezačínaj, bude to trápne pre nás oboch, týmto smerom nepokračuj. Povedala to potichu, takmer nečujne, aj tak však mal pocit, akoby mu strelila poriadne zaucho.

„Schudol si.“

„To počúvam často.“

„Stôl...?“

„Čašník nás zavolá.“

Sadla si na stoličku vedľa neho a objednala si aperitív. Samozrejme, Campari. Harry ju volával Cochenille podľa prírodného pigmentu, ktorý korenistému sladkému vínu dodával charakteristickú farbu. Rada sa obliekala do ostročervených farieb. Rachel tvrdila, že to robí na výstrahu. Zvieratá ostrou farbou dávajú okoliu najavo, aby si udržiavalo odstup.

Harry si objednal ešte jednu kolu.

„Prečo si tak schudol?“

„Pleseň.“

„Čo?“

„Zrejme ma zožiera zvnútra. Mozog, oči, pľúca, koncentráciu. Stiera mi farby aj pamäť. Pleseň sa šíri, ja sa strácam. Stáva sa mnou, ja ňou.“

„O čom to bľaboceš?“ vybuchla s grimasou, ktorou chcela dať najavo zhnusenie, no Harry videl v jej očiach úsmev. Rada ho počúvala, hoci to boli len prázdne vety bez zmyslu. Porozprával jej o útoku plesne na jeho byt.

„Ako sa máte vy?“ spýtal sa.

„Dobre. Mám sa fajn. Aj Oleg. Ale chýbaš mu.“

„Povedal to?“

„Vieš, že áno. Nemal si ho nechať.“

„Ja?“ Harry na ňu šokovane pozrel. „Veď ja som to nechcel.“

„Ako to myslíš?“ spýtala sa a kývla na barmana, ktorý pred ňu položil pohár. „To, že už nie sme spolu, ešte neznamená, že váš vzťah s Olegom nie je dôležitý. Pre vás oboch. Obaja máte problém prilipnúť k ľuďom. A tak by ste si mali chrániť tých, ktorých ste prijali.“

Harry si odpil z koly. „Ako je to medzi Olegom a tým tvojím lekárom?“

„Volá sa Mathias,“ opravila ho Rachel a vzdychla si. „Pracujú na tom. Sú... rozdielni. Mathias by veľmi chcel, no Oleg mu to veľmi neuľahčuje.“

Harry si uvedomil, že ho to potešilo.

„Mathias veľa pracuje.“

„Myslel som si, že sa ti nepáči, keď tvoj partner veľa pracuje,“ utrúsil Harry a ihneď oľutoval svoje slová. Rachel sa však nenahnevala, len smutne sklopila zrak.

„Harry, nešlo o to, že pracuješ. Bol si posadnutý. Ty si tvoja práca a neženie ťa ani láska, ani zodpovednosť. Ani solidarita. Nejde ti ani o osobné ambície. Ženie ťa hnev. A túžba po pomste. A to nie je správne, Harry. Vieš, čo sa stalo.“

Áno, uvedomil si Harry. Spolu so mnou prenikla choroba aj do tvojho domu.

Odkašľal si: „Tvojho lekára teda ženú... tie správne veci?“

„Ešte vždy ťahá nočné. Dobrovoľne. A na plný úväzok prednáša na katedre anatómie.“

„A je darcom krvi a členom Amnesty International.“

„B negatív je zriedkavý typ. A veď aj ty podporuješ Amnesty.“

Nápoj zamiešala oranžovou plastovou paličkou s koníkom. Okolo kociek ľadu sa zrážala červeň. Cochenille.

„Harry?“

Niečo v jej tóne ho malo varovať.

„Budeme bývať spolu. Od Vianoc.“

„Už?“ Harry si jazykom prechádzal po podnebí v zúfalej snahe nájsť aspoň stopy vlhkosti. „Veď sa nepoznáte ani rok.“

„Rok a pol. V lete sa zoberieme.“

Magnus Skarre sledoval, ako mu teplá voda steká po rukách a mizne v umývadle. Kam sa stráca? Nie, nič nemizne, len sa premiestňuje kamsi inam. Ako ľudia, o ktorých už niekoľko týždňov zbieral informácie. Lebo ho o to požiadal Harry. Lebo podľa Harryho na nich môže niečo byť. A správu od Magnusa chce mať do víkendu. To znamená, že musí robiť nadčasy. Hoci dobre vie, že Harry im tieto úlohy dáva len preto, aby v uhorkovej sezóne nezleniveli. Neveľký trojčlenný tím, zaoberajúci sa nezvestnými, sa odmietal hrabať v starých prípadoch, mali dosť práce s novými.

Keď sa vracal ľudoprázdnou chodbou do kancelárie, všimol si pootvorené dvere. Vedel, že ich za sebou zatvoril. Bolo už po deviatej, upratovačky dávno odišli. Pred dvoma rokmi mali problémy s krádežami z kancelárií. Prudko otvoril dvere.

Katrine Brattová stála uprostred kancelárie a pozrela naňho pohľadom, akoby on vtrhol do jej pracovne, nie naopak. Potom sa odvrátila.

„Chcela som si to tu len obzrieť,“ povedala potichu, pohľadom kĺžuc po stenách.

„Čo?“ Skarre sa poobzeral okolo seba. Jeho kancelária bola ako všetky ostatné. Ibaže nemala okno.

„Toto bola jeho kancelária, však?“

Skarre sa zamračil. „Čia?“

„Holeho. Celé roky tu pracoval. Aj keď vyšetroval tie sériové vraždy v Austrálii?“

Skarre pokrčil plecom. „Myslím si, že áno. Prečo?“

Katrine Brattová prešla dlaňou po stole. „Prečo sa presťahoval?“

Magnus ju obišiel a sadol si za stôl. „Nie je tu okno. A on je teraz hlavný inšpektor.“

„Mal spoločnú kanceláriu s Ellen Gjeltenovou a potom s Jackom Halvorsenom,“ nepočúvala ho. „Oboch zabili.“

Magnus si skrížil ruky za hlavou. Nová kolegyňa má úroveň. Kope minimálne o ligu vyššie než on. Stavil by sa o čokoľvek, že jej manžel je nejaký veľký šéf a má peniaze. Jej šaty vyzerali draho. No keď sa na ňu lepšie zadíval, akoby mala nejakú chybu. Chybu krásy, ktorú nevedel pomenovať.

„Myslíš si, že sa presťahoval preto, lebo počul ich hlasy?“ spýtala sa a zahľadela sa na mapu, na ktorú Skarre zaznačil všetky miesta v ich regióne, kde od roku 1980 zmizol človek.

Skarre sa len mlčky usmial. Mala štíhle boky a pekný chrbát. Vedel, že si uvedomuje, ako na ňu hľadí.

„Aký je vlastne človek?“

„Prečo sa pýtaš?“

„Predpokladám, že nový šéf zaujíma každého.“

Mala pravdu. Lenže on nikdy nevnímal Harryho ako svojho šéfa. Samozrejme, zadeľoval im úlohy a viedol vyšetrovanie, no inak žiadal len toľko, aby sa mu nemotali popod nohy.

„Asi vieš, že o ňom kolujú všelijaké reči.“

Mykla plecom. „Počula som o alkohole. A že udával kolegov. A že všetci šéfovia ho chceli vyhodiť, no bývalý riaditeľ nad ním držal ochrannú ruku.“

„Volal sa Bjarne Møller,“ prikývol Skarre a pozrel na mapu. Na kruh okolo Bergenu. Tam Møllera videli naposledy.

„A že sa mnohým kolegom nepáči, ako z neho médiá robia popovú hviezdu.“

Skarre si chvíľu hrýzol spodnú peru. „Je neskutočne dobrý vyšetrovateľ. A to mne stačí.“

„Máš ho rád?“

Skarre sa uškrnul. Zvrtla sa a pozrela mu priamo do očí.

„Či ho mám rád?“ zopakoval. „Mám aj nemám.“

Odsunul si stoličku, vyložil nohy na stôl, natiahol chrbát a prinútil sa zazívať. „A ty čo robíš v práci takto neskoro večer?“

Pokúsil sa prevziať iniciatívu. Veď je to predsa len iba radová policajtka. A nová.

No Katrine Brattová sa len usmiala, akoby povedal nejaký vtip, vyšla z dverí a zmizla.

Apropo, zmiznuté ženy. Skarre zanadával, opäť si sadol a zapol počítač.

Harry sa zobudil, zostal ležať v posteli a civel do stropu. Ako dlho spal? Pozrel na hodiny na nočnom stolíku. Trištvrte na štyri. Večera bola utrpením. Sledoval Racheline ústa, keď rozprávala, keď pila víno, hrýzla mäso a prehĺtala ho, keď hovorila o tom, že s Mathiasom zamýšľajú odísť na niekoľko rokov do Botswany, kde vláda pripravila kvalitný projekt na boj s HIV, ale chýbajú lekári. Spýtala sa ho, či sa s niekým stretáva. Odvetil jej, že chodí von s kamarátmi z detstva, s Øysteinom a Treskom. Øystein bol prechľastaný taxikár, zbláznený do počítačov, Tresko zasa prepitý gambler, ktorý by bol majstrom sveta v pokri, keby si pokrový výraz vedel udržať rovnako dobre, ako vedel čítať v tvárach iných. Dokonca jej začal rozprávať o Treskovej fatálnej prehre na majstrovstvách sveta v Las Vegas, kým si neuvedomil, že jej to už spomínal. A že nie je pravda, že sa s nimi schádza. Nestretáva sa s nikým.

Sledoval, ako čašník nalieva hosťom pri vedľajšom stole tvrdý alkohol, a na krátky okamih absolútneho šialenstva mu napadlo, že mu fľašu vytrhne z rúk a vyleje si ju do gágora. Namiesto toho súhlasil s tým, že vezme Olega na koncert, o ktorom chlapec toľko básnil. Radšej jej nepovedal, čo za skupinu púšťa do života svojho syna, keďže sám si Slipknot celkom rád pozrie. Hoci skupiny s povinnou výzdobou z lebiek a satanských symbolov ho zvyčajne rozosmiali, Slipknot sa mu zdali celkom zaujímaví.

Harry zo seba skopol paplón, prešiel do kuchyne, nechal odtiecť vodu, nabral si ju do dlaní a pil. Vždy mal pocit, že voda z vlastnej ruky, z vlastnej kože chutí lepšie. Zvyšok vyčľapol do umývadla a civel na čiernu stenu. Videl niečo? Niečo sa pohlo? Nie, nič, neviditeľný pohyb prebehol miestnosťou ako vlna pod vodou, čo rozhojdá riasy na hladine. Pripomínal odumreté vlákna, prsty také tenké, že ich ani nevidieť, baktérie, čo reagujú pri najmenšom pohybe vzduchu, usádzajú sa na nových miestach, kde začínajú jesť a sať život. V obývačke Harry zapol rádio. Rozhodnuté. Georgea W. Busha čaká druhé volebné obdobie v Bielom dome.

Harry sa vrátil do postele a paplón si natiahol cez hlavu.

Jonas sa zobudil na nejaký zvuk zvonka a odhrnul si z tváre paplón. Aspoň si myslel, že to je zvuk. Praskanie snehu pod čižmami v tichu nedeľného rána. Niečo sa mu snívalo. No aj keď zatvoril oči, spánok sa nevracal. Nahradili ho len úlomky sna. Otec pred ním stál nehybne a mlčky, zrkadlový odraz v okuliaroch dával jeho tvári nepreniknuteľný, ľadový výraz.

Musela to byť nočná mora, lebo Jonas sa bál. Opäť otvoril oči a videl, ako sa zvonkohra nad ním hýbe. Vyskočil z postele, otvoril dvere a rozbehol sa do predizby. Podarilo sa mu nepozrieť do tmy na prízemí a zastal až pri dverách rodičovskej spálne. Neskutočne opatrne stlačil kľučku. Potom si uvedomil, že otec odcestoval a mamu aj tak zobudí. Vkĺzol dnu. Podlahu osvetľoval biely kosák mesiaca, ktorý siahal až k ustlanej posteli. Pohľad mu spočinul na hodinách na nočnom stolíku. 01.11. Zarazene zostal stáť.

Potom sa vrátil na chodbu. Prešiel ku schodom. Do tmy, ktorá naňho zízala s otvoreným pažerákom. Všade vládlo hrobové ticho.

„Mama!“

Oľutoval to, len čo v krátkej tvrdej ozvene začul vlastný strach. Lebo teraz to už vedela aj ona. Tma.

Nijaká odpoveď.

Naprázdno prehltol. Potom pomaly vykročil po schodoch.

Na treťom schode zacítil pod nohou čosi vlhké. Aj na šiestom. A na ôsmom. Akoby tadiaľ kráčal ktosi v mokrých topánkach. Alebo s mokrými nohami.

V obývačke sa svietilo, no mama tam nebola. Prešiel k oknu, aby sa pozrel na dom Bendiksonovcov. Mama k nim občas chodievala. No vo všetkých oknách bola tma.

Prešiel do kuchyne, k telefónu, podarilo sa mu nemyslieť na tmu, nepripustiť si ju. Vyťukal číslo maminho mobilu. Keď začul jej hlas, srdce mu poskočilo. No mama ho len poprosila, aby jej nechal odkaz, a zaželala pekný deň.

Nebol deň, bola noc.

V predsieni si obul otcove veľké topánky, na pyžamo si natiahol prešívanú bundu a vyšiel do záhrady. Mama mu povedala, že už zajtra sa sneh roztopí, no ešte vždy bola zima a v korune duba pri bráne pofukoval ľahký vánok. K Bendiksenovcom to nemal ani sto metrov. Našťastie, cestu mu osvetľovali dve pouličné lampy. Mama je určite u nich. Pozrel doľava aj doprava, aby sa ubezpečil, že ho nič nezastaví. Vtedy si všimol snehuliaka. Stál tam, kde predtým, nehybný a obrátený smerom k domu, kúpajúc sa v mesačnom svetle. Niečo však na ňom bolo iné, ľudské, čosi, čo Jonas poznal. Pozrel sa na susedný dom. Rozhodol sa utekať. No nerozbehol sa. Zostal stáť a cítil, ako doňho preniká ľadový vietor. Pomaly sa obrátil k snehuliakovi. Lebo až teraz si uvedomil, čo je na ňom iné. Snehuliak mal šál. Ružový šál. Ktorý Jonas daroval mame na Vianoce.

4 / Druhý deň. Zmiznutie

Niekedy okolo poludnia sa sneh vcentre Osla roztopil. No vštvrti Hoff sa ešte držal pooboch stranách cesty. Vrádiu spieval Michael Stipe opredtuche, že sa niečo stane, že sa už stalo niečo zlé, aochlapcovi vstudni. Uprostred vilovej štvrte vtichej ulici Harry nasmeroval Katrine kstriebornej corolle zaparkovanej priplote.

„Skarreho auto. Postav sa zaňho.“

Zastali predveľkou žltou vilou. Priveľkou pretrojčlennú rodinu, uvedomil si Harry, keď vychádzali pokamenistej cestičke. Všade okolo nich sa topil sneh. Vzáhrade sa kzemi nakláňal snehuliak. Budúcnosť mu neveští nič dobré.

Otvoril im Skarre. Harry sa naklonil kzámke.

„Nikde ani stopa povlámaní,“ predbehol ho Skarre.

Ukázal im cestu doobývačky, kde malý chlapec pozeral televíziu. Sedel nakoberci, obrátený knim chrbtom. Zpohovky vstala žena, podala Harrymu ruku apredstavila sa ako susedka Ebba Bendiksenová.

„Birte toto ešte nikdy neurobila,“ vysvetlila policajtom. „Nikdy odkedy ju poznám.“

„Ato je ako dlho?“ spýtal sa Harry apoobzeral sa okolo seba. Predtelevízorom stála masívna kožená sedacia súprava aosemhranný stolík smatným sklom. Oceľové stoličky okolo jedálenského stola boli ľahké aelegantné. Rachel by ich ocenila. Nastenách viseli dva obrazy, zoboch naňho hľadeli muži spohľadom riaditeľa banky. Vedľa nich stenu zdobil modernistický abstraktný obraz, ktorý už stihol vyjsť zmódy azasa sa donej vrátiť.

„Desať rokov,“ odvetila Ebba Bendiksenová. „Nasťahovali sme sa sem, práve keď sa Jonas narodil.“ Kývla smerom kchlapcovi, ktorý ešte vždy uprene sledoval, ako kojot vkreslenej rozprávke naháňa darebáckeho pštrosa.

„Vy ste volali vnoci napolíciu?“

„Áno.“

„Chlapec knim prišiel okolo štvrť nadve,“ dodal Skarre. „Nakriminálku volali presne opol druhej.“

„Najprv sme išli spoločne prezrieť dom,“ vysvetlila Bendiksenová.

„Kde ste hľadali?“ spýtal sa Harry.

„Vpivnici. Vkúpeľniach. Vgaráži. Všade. Zvláštne, že by sa niekto len tak vyparil.“

„Vyparil?“

„Zmizol. Stratil. Policajt, sktorým som telefonovala, nás poprosil, aby sme sa postarali oJonasa. Mali sme obvolať všetkých Birtiných známych, či ju nenájdeme tam. Apotom len čakať, či ráno príde dopráce. Vraj nezvestní sa vôsmich prípadoch zdesiatich vrátia domov vpriebehu niekoľkých hodín. Snažili sme sa spojiť sFilipom...“

„Smanželom,“ doplnil Skarre. „Odišiel prednášať doBergenu. Je to nejaký profesor.“

„Profesor fyziky,“ usmiala sa Bendiksenová. „Mal vypnutý mobil. Nevedeli sme, vktorom hoteli býva.“

„Už sme sa sním vBergene skontaktovali,“ hrdo dodal Skarre. „Ochvíľu je tu.“

„Chvalabohu,“ potešila sa Ebba. „Ráno sme teda zavolali naBirtino pracovisko, akeď nechodila, obrátili sme sa navás.“

Skarre pokýval hlavou. Harry mu naznačil, aby pokračoval vovýsluchu, prešiel ktelevízoru asadol si vedľa chlapca. Naobrazovke kojot práve zapálil nálož sdynamitom.

„Ahoj, Jonas. Volám sa Harry. Môj kolega ti už zrejme hovoril, že takéto prípady majú takmer vždy šťastný koniec. Stratení ľudia sa napokon vynoria asú vporiadku.“

Chlapec zavrtel hlavou.

„Taká je pravda,“ zdôraznil Harry. „Ak by si mal hádať, kde je podľa teba mama?“

Chlapec mykol plecom. „Neviem.“

„Jasné, že nevieš, Jonas. Teraz to nevie nikto. No čo ti napadne ako prvé, keď nie je ani doma, ani vpráci?“

Chlapec neodpovedal, len mlčky sledoval kojota, ako sa márne pokúša striasť dynamit, čo sa mu zachytil naruke.

„Máte chatu?“

Jonas zavrtel hlavou.

„Vieš onejakom mieste, kam chodila, keď chcela byť chvíľu sama?“

„Nechcela byť sama,“ odsekol Jonas. „Chcela byť somnou.“

„Len stebou?“

Chlapec sa pozrel naHarryho. Mal hnedé oči. Ako Oleg. Avtých očiach Harry zbadal strach, ktorý čakal, ahnev, sktorým nerátal.

„Prečo sa stratili?“ spýtal sa chlapec. „Tí, ktorí sa potom vrátili?“

Tie isté oči, uvedomil si Harry. Tie isté otázky. Tie dôležité otázky.

„Dôvody sú rôzne,“ odvetil Harry. „Niekto občas zablúdi. Človek môže všelijako zablúdiť. Aniekto len potrebuje chvíľu preseba.“

Buchli dvere. Chlapec sa strhol.

Vtej chvíli kojotovi nalabe vybuchol dynamit. Dvere obývačky sa otvorili.

„Dobrý deň,“ ozval sa mužský hlas. Rázny azároveň kontrolovaný. „Čo je nové?“

Harry sa otočil asledoval, ako päťdesiatnik vobleku rozhodným krokom prichádza kstolíku aberie dorúk diaľkové ovládanie. Vzápätí sa obraz vtelevízore sprotestným výdychom zmenil nabielu bodku.

„Jonas, vieš, čo som ti hovoril opozeraní televízie počas dňa,“ povedal rezignovaným tónom, akoby chcel všetkým ostatným vmiestnosti dať najavo, vakej zúfalej situácii sú dnešní rodičia.

Harry vstal apredstavil seba, Skarreho aj Katrine Brattovú, ktorá doteraz sledovala dianie oddverí.

„Filip Becker,“ predstavil sa muž aukazovákom si napravil okuliare, hoci ich už mal zasunuté nakoreň nosa. Harry sa usiloval zachytiť jeho pohľad, vytvoriť si prvý dojem preprípad, že by sa Becker neskôr stal podozrivým, no mužove oči zakrýval odraz vsklách.

„Obvolal som všetkých ľudí, ktorých mohla kontaktovať, no nikto onej nepočul,“ začal Becker. „Čo ste zistili vy?“

„Nič,“ odvetil Harry. „Teraz nám najviac pomôžete, ak skontrolujete, či zmizol kufor, plecniak alebo jej šaty.“ Harry sa pozorne zadíval naBeckera, potom pokračoval. „Či kzmiznutiu prišlo spontánne, alebo ho plánovala.“

Becker opätoval Harrymu skúmavý pohľad, potom mlčky prikývol avyšiel naposchodie.

Harry si čupol vedľa Jonasa, ktorý nespúšťal oči zčiernej obrazovky.

„Komu držíš palce? Pštrosovi?“ prihovoril sa mu.

Chlapec mlčky zavrtel hlavou.

„Prečo nie?“

Ledva zachytil jeho šepot. „Je mi ľúto Wiliho.“

Opäť minút sa opäť vynoril Becker, aby im oznámil, že nič nezmizlo, cestovné tašky aj šaty zostali nasvojom mieste. Okrem vecí, čo mala nasebe, keď odchádzal, jej kabát, čižmy ašál.

„Hm,“ Harry si pošúchal neoholenú bradu apozrel sa naEbbu Bendiksenovú. „Pán Becker, nepôjdeme spolu dokuchyne?“

Becker mu ukázal smer, Harry naznačil Katrine, aby išla snimi. Profesor nasypal dofiltra kávu analial doodmerky vodu. Katrine zostala stáť vodverách, Harry prešiel koknu avyzrel von. Snehuliakova hlava sa už strácala medzi ramenami.

„Kedy ste včera večer odchádzali? Pamätáte si číslo letu?“

„Zdomu som išiel okolo pol desiatej,“ odvetil Becker. „Lietadlo odlietalo päť minút pojedenástej.“

„Boli ste povašom odchode vkontakte sBirte?“

„Nie.“

„Čo sa podľa vás stalo?“

„Inšpektor, netuším. Ozaj netuším.“

„Hm.“ Harry pozrel naulicu. Odkedy sú tu, neprešlo okolo domu jediné auto. Skutočne tichá štvrť. Len to ticho tu stojí niekoľko miliónov korún. „Aké je vaše manželstvo?“

Harry počul, ako Becker prestal robiť kávu, arýchlo dodal: „Musím sa nato pýtať. Občas sa stáva, že partner jednoducho utečie zdomu.“

Becker si odkašľal. „Môžem vás ubezpečiť, že máme dokonalé manželstvo.“

„Zvažovali ste niekedy možnosť, že by mala vzťah, oktorom netušíte?“

„Vylúčené.“

„Pán Becker, vylúčené je dosť silné slovo. Mimomanželské vzťahy sú celkom bežná vec.“

Becker sa pousmial. „Pán inšpektor, nie som naivný. Birte je príťažlivá žena, opekných pár rokov mladšia odo mňa. Amusím povedať, že pochádza zrelatívne frivolnej rodiny. No ona nie je ten typ. Aak mám byť úprimný, mám ojej živote celkom slušný prehľad.“

Keď sa Harry nadychoval naďalšiu otázku, kávovar výhražne zaprskal. Rozhodol sa spýtať inak.

„Všimli ste si umanželky nejakú náladovosť?“

„Pán inšpektor, Birte nie je depresívny človek. Som presvedčený, že sa neodišla obesiť dolesa ani skočiť dojazera. Určite kdesi je ažije. Počul som, že ľudia neustále miznú anásledne sa vracajú stým najbanálnejším vysvetlením. Mýlim sa?“

Harry pomaly prikývol. „Máte niečo proti tomu, aby som sa tu trochu poobzeral?“

„Prečo?“

Prísnosť vBeckerovom hlase Harrymu naznačila, že je zvyknutý mať veci podkontrolou. Dostávať informácie. To bol argument proti možnosti, že by jeho žena odišla beztoho, aby mu niečo povedala. Túto alternatívu Harry vduchu už aj tak zavrhol. Mladé matky neutekajú uprostred noci zozabehnutých pomerov aoddesaťročného syna. Práve preto polícia vtomto štádiu zmiznutia zväčša nenasadzovala zdroje, najmä ak nič nenaznačovalo spáchanie trestného činu či inú komplikáciu. Harry ztohto dôvodu zamieril doHoffu osobne.

„Človek niekedy nevie, že niečo hľadá, kým to nenájde,“ odvetil Harry. „To je pracovná metóda.“

Konečne sa mu podarilo zachytiť zaokuliarmi Beckerov pohľad. Narozdiel odsyna mal belasé oči ajasný, skúmavý pohľad.

„Tak potom,“ mykol plecom Becker, „nech sa páči.“

Vspálni bolo chladno. Harry nezachytil nijakú vôňu. Všimol si, že je upratané. Cezmanželskú posteľ bola prehodená háčkovaná prikrývka. Najednom nočnom stolíku stála fotografia staršej ženy. Očividná podobnosť Harrymu prezradila, že natej strane postele spáva Becker. Nadruhom nočnom stolíku objavil Jonasov portrét. Všatníku sdámskym oblečením príjemne voňalo. Harry si všimol, že vešiaky visia vpravidelných rozostupoch auž dlhšie sa ich nikto nedotkol. Čierne sukne srozparkom, krátke pulóvre sružovými vzormi atrblietavou ozdobou. Dolnú časť šatníka tvorili zásuvky. Vytiahol prvú. Spodná bielizeň. Čierna ačervená. Ďalšia zásuvka. Opasky apančuchy. Tretia zásuvka. Šperky rozložené nakrikľavo červenom zamate. Všimol si veľký žiarivý prsteň sblýskajúcimi sa kameňmi. Takto si predstavuje Las Vegas. Nazamate nebol kúsok voľného miesta.

Zospálne sa prechádzalo priamo dočerstvo zrekonštruovanej kúpeľne sparnou sprchou advoma oceľovými stojanmi nauteráky.

VJonasovej izbe si Harry sadol nastoličku prinízkom stolíku, naktorom ležala kalkulačka smnožstvom zložitých funkcií. Vyzerala novo anepoužívane. Nadstolíkom visel plagát sfotografiou siedmich delfínov vmorských vlnách akalendárom nacelý rok. Niektoré dátumy boli zakrúžkované aprinich krátka poznámka. Harry si prečítal, kedy má Jonasova mama narodeniny, kedy starý otec, kedy idú naprázdniny doDánska, že Jonas pôjde odesiatej kzubárovi avjúli dva razy navštívil lekára. Nevidel však nijaký futbalový zápas, kino ani oslavy narodenín kamarátov. Naposteli si všimol ružový šál. Chlapec vJonasovom veku by si taký nikdy nedal nakrk. Chytil ho. Bol vlhký, šírila sa zneho vôňa pokožky, vlasov adámskeho parfumu. Rovnakého ako všatníku.

Vrátil sa naprízemie. Zastal predkuchyňou achvíľu počúval, ako Skarre vysvetľuje zvyčajný postup polície vprípadoch zmiznutia ľudí. Vkuchyni štrngali šálky. Pohovka vobývačke pôsobila obrovsky, možno aj vporovnaní sútlou postavou chlapca, ktorý si nanej listoval vknihe. Harry pristúpil bližšie azadíval sa nafotografiu Charlesa Chaplina. Posadil sa kJonasovi.

„Vedel si, že Chaplin bol anglický rytier?“ spýtal sa ho. „Sir Charles.“

Jonas prikývol. „ZUSA ho však vyhnali.“

Prevrátil list.

„Jonas, bol si vlete chorý?“

„Nie.“

„Ale bol si dva razy ulekára.“

„Mama zrejme chcela, aby snehuliak neprechladol.“

„A?“

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ

1 / Nedeľa piateho novembra 1980. Snehuliak

2 / Druhého novembra 2004. Prvý deň. Oči z uhlíkov

3 / Prvý deň. Cochenille

4 / Druhý deň. Zmiznutie