Start

Text © 2008 Andrej Štiavnický, Inc.

Cover design © Viera Fabianová 2008

Slovak edition © 2008, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2615-9

SKȎR AKO ZAČNETE ČÍTAŤ  

S ODSTUPOM TROCH ROKOV SA PROSTREDNÍCTVOM písaného slova opäť prihováram svojim čitateľom, ktorých podnecuje i láka minulosť a radi siahnu po rozsiahlom historickom románe. Nie nadarmo už starí Gréci, pred nimi Peržania a Babylončania, neskôr Rimania, Germáni a iné národy čerpali bohatú životnú skúsenosť, poučenie a racionálnu orientáciu zo skúseností svojich predkov, teda z dejín vlastných i okolitých kultúr.

História magistra vitae, táto stáročiami overená axióma platí aj dnes, keď nevídaný technologický a vedeckotechnický rozmach zaplavuje súčasného človeka nepretržitým tokom informácií. Tento informačno-mediálny tlak ustavične narastá a často je príčinou agresivity, neuróz i depresií.

Aj preto je potrebné neustále sa vracať k prameňom dejín ľudstva a nevyčerpateľným žriedlam histórie, ktorá ponúka univerzálny kľúč poznania skutočnej pravdy o človeku i jeho duši.

Každý historik, ak sa zaoberá tematikou, ktorá sa dotýka osudu, života a utrpenia ľudí, musí brať do úvahy aj etické a morálne aspekty, konštatuje v predslove k novému vydaniu svojej knihy Alžbeta Báthoryová a jej obete jeden z našich najvýraznejších moderných historikov PhDr. Jozef Kočiš.

Hrdo sa hlásim k jeho historickej škole i k jeho celoživotnému odbornému a vedeckému bádaniu, založenému na objektívnom, serióznom a striktnom vyhodnocovaní dochovaných archívnych materiálov a dobových dokumentov. Jemu patrí moja úcta, obdiv a najmä vďačnosť za nezištnú ochotu a trpezlivosť, s akou ma zasväcoval do poznania najhlbších žriediel autentických prameňov našich pohnutých dejín.

Vďaka jeho ľudskému a priateľskému prístupu sa mi podarilo poodhaliť oponu na scéne našich dejín, najmä prelomového obdobia vrcholiaceho stredoveku koncom 16. a začiatkom 17. storočia. Práve tomuto skromnému a obdivuhodnému človeku, ktorého entuziazmus pre seriózny historický výskum neochabuje ani v jeho vysokom veku, venujem svoj najnovší román s historickou tematikou.

Princíp spravodlivosti a pravdy si vyžaduje, aby sa historické pramene plne rešpektovali aj po štyristo rokoch, píše Jozef Kočiš v spomínanom predslove v súvislosti s nezmyslami, polopravdami, výmyslami a lžami, ponúkanými divákovi v istom slovenskom filme známeho režiséra, a najmä v mediálnej kampani okolo Alžbety Bátoriovej.

Spomínaná axióma morálneho princípu jedného z najuznávanejších historikov uplatňovaná v reálnom živote musí platiť najmä vo vede. Hrôzu vzbudzujúce ohavnosti, ukrutnosti, ktorých sa dopúšťala celé štvrťstoročie táto smutne preslávená magnátka, sú historicky dokázané. Nikto zo serióznych autorov si nedovolí manipulovať s objektívnymi historickými faktami a archívnymi dokumentmi iba pre komerčný úspech, mediálnu senzáciu a pochybnú popularitu.

S nádejou, že som objektívne pretavil historické fakty do svojho príbehu, svoj najnovší román venujem nielen svojmu veľkému učiteľovi histórie, Jozefovi Kočišovi, ale aj svojim verným čitateľom, ktorí už poznajú moje príbehy, a všetkým, čo hľadajú historickú pravdu.

V Čachticiach 21. augusta 2008

(Pri smutnej spomienke na 394. výročie smrti Alžbety Bátoriovej.)

ANDREJ ŠTIAVNICKÝ

P r v á časť  

NA ZOZNAME SMRTI  

1644        

1. RÁKOCl MÁ ZÁLUSK NA KRÁSNU HÔRKU

„BOJÍTE SA O ŽIVOT, DÔSTOJNÝ PANE?“

„Na mojom už toľko nezáleží, ctihodné knieža, ako na vašom,“ odvetil pokojne pastor, no v jeho prenikavých očiach sa mihol tieň smútku. „Máte už svoje roky a z mesiaca na mesiac čoraz viac nepriateľov.“

„Tých mi ani nespomínajte, sú to vypočítaví zradcovia.“

„Jeho veličenstvo, cisár Ferdinand vás vyhlásil za zradcu a neprijal vášho splnomocnenca.“

„Odmietol prijať moje podmienky?“ zvýšil hlas Juraj Rákoci. „V tom prípade mu vytrhnem z ruky aj to, na čom si najväčšmi zakladal!“

„Buďte opatrný, pane,“ zodvihol pastor varovne prst, „a nestarajte sa o tých, čo vás bezhlavo ženú do záhuby len preto, aby sa zmocnili vášho majetku.“

„Bez nich sa nezaobídem, dôstojný pane. Ak im nepodhodím zopár priehrští zlatých, nebudú ma chrániť.“

„Už teraz sa postavili proti vám, knieža. Stratili ste dôveru francúzskeho i švédskeho dvora, lebo ste porušili podmienky spojeneckej zmluvy.“

„Musel som chrániť vlastné záujmy,“ bránil sa Rákoci a hrdo vypäl hruď, „inak by som stratil prestíž, ktorú som po toľkých rokoch získal vo Viedni.“

„Panovník nikdy nepristúpi na vaše požiadavky a je iba otázkou času, kedy sa mu podarí zasadiť vám rozhodujúci úder!“

„Prekliati Habsburgovci!“ rozhodil Rákoci rukami a črty tváre mu stvrdli. „Gabriel Betlen, môj slávny predchodca, dokázal pokoriť rozpínavého cisára Ferdinanda a ja zasa ukážem jeho nástupcovi, že jeho moc nie je neobmedzená!“

„Za jeho cisárskym veličenstvom stojí katolícka cirkev, na to nesmiete zabúdať, knieža! Ak sa proti nej otvorene vzopriete, zničí vás podobne ako mnohých našich bratov vo viere.“

„Práve preto som vzal spravodlivosť do vlastných rúk a pomstím každého zavraždeného protestanta!“ zastrájal sa Rákoci a z pošvy vytasil krátky meč. „Aj svätý Peter odťal Malchusovi ucho, keď v Getsemanskej záhrade bránil svojho majstra.“

„Kristus mu však prikázal, aby meč schoval do pošvy!“ protirečil učený pastor, ktorý dobre poznal prudkú povahu sedmohradského kniežaťa. „Ako váš dôverný radca vám úprimne odporúčam využiť radšej odpustenie a diplomatické úsilie pred násilnou cestou!“

„Už som vyjednával a prosil príliš dlho, dôstojný otče!“ nástojil na svojom Rákoci, ale meč schoval. „Viem, že ste vždy zástancom pokojnej cesty, no v tomto prípade som nútený použiť osvedčené vojenské umenie a silu zbraní!“

„Zasa chcete prelievať nevinnú krv, knieža? Nebolo už dosť neľudského vraždenia v mene kresťanstva?“

„Zastávate sa ctibažných Habsburgovcov, otče? Kardináli majú v Uhorsku väčšiu moc ako sám palatín! Neštítia sa ničoho a posielajú našich horlivých kazateľov slova Božieho na galeje!“

„Ani my protestanti nie sme bez viny, knieža. Len si spomeňte, koľko nevinných katolíckych kňazov ste dali povraždiť!“

„Taký je zákon pomsty, dôstojný pane! Oko za oko, zub za zub! V opačnom prípade nás neznesiteľní katolíci do hlavy vykynožia!“

„Najhoršie na tom je, že aj mnohí protestantskí spolubratia sa od vás odvrátili pre vašu tvrdosť!“

„Tých, čo kolaborujú s Habsburgovcami, stihne krutý trest! V našich radoch nestrpíme zradcov!“

„Aj vy ste zradili švédskeho kráľa Gustáva Adolfa pred dvanástimi rokmi!“ neochvejne protirečil pastor, no stretol sa len s vyčítavým pohľadom. „Ak by ste mu prišli na pomoc s vojenskou posilou podľa dohody, Albrecht z Valdštejna by pri Lutzene nerozdrvil švédsku armádu!“

„Tak už dosť, vaša dôstojnosť!“ ohradil sa Rákoci dotknuto a jeho sebavedomá tvár sa zachmúrila. „Ani Gabriel Betlen, ktorý získal od cisára titul ríšskeho kniežaťa, by sa nezachoval inak!“

„Mýlite sa v rozčúlení, či pochabosti, mocné knieža?! Gabriel Betlen mal predsa dôverné kontakty s Albrechtom z Valdštejna a spoločne kolaborovali s Turkami za chrbtom jeho cisárskeho veličenstva!“

„Konečne sme našli spoločnú reč, vaša dôstojnosť,“ presviedčal ho ironicky Juraj Rákoci. „Tureckí psi sú dnes jedinou skalnou zárukou spoľahlivosti!“

„Vraždia naše deti, znásilňujú ženy, zotročujú kresťanov a pustošia nielen Uhorsko, ale aj Sedmohradsko. Prečo sa s nimi spriahate, knieža, keď nás veriacich tak otvorene nenávidia?“

„Máme s Turkami jediný spoločný cieľ, ktorý posväcuje všetky prostriedky: rozlámať okovy despotickej moci Habsburgovcov a zmocniť sa ich území.“

„Turci nami opovrhujú a plienia všetkých kresťanov bez rozdielu, knieža! Nezáleží im na tom, či sú to katolíci, alebo protestanti! Pohrávate sa s blčiacou pochodňou, ale ak si nechcete...“

Odrazu sa koč, v ktorom sa viezli, prudko naklonil a pastor nečakane spadol k nohám svojho mecenáša. Previnilo zodvihol hlavu a stretol sa s odmeraným pohľadom neúprosného vládcu Sedmohradska.

„Možno nás práve teraz prepadli a budú nás chcieť za živa stiahnuť z kože.“

Pomohol pastorovi posadiť sa na miesto, no kým sa ten stačil spamätať, Rákoci otvoril dvierka na koči, vyskočil von a vytasil spod zlatom prešívaného kabátca krátky meč.

„Čo sa stalo, kapitán?“ vyzvedal sa namrzene a nedôverčivo pozrel na svoj pohodlný koč, ktorého zadné koleso sa zaborilo do hlbokého bahna v priekope. „Vari je kočiš opitý, keď zišiel z cesty?!“

„Božechráň, urodzené knieža! To by ho prišlo draho! Kone sa splašili vo chvíli, keď z lesa vybehla srna. Musíme vytlačiť koč z blata. Prikážem chlapom, aby...“

„Priveľa rozprávate, kapitán,“ prerušil ho Rákoci stroho a podal ruku pastorovi, ktorý vystupoval z koča. „Konajte svoju povinnosť, ale ihneď!“

Kapitán zrazil podpätky vysokých čižiem, vystrel sa do pozoru a mlčky prikývol na znak súhlasu.

„Nemali ste pravdu, knieža,“ ozval sa pastor zmierlivo, „neboli to Turci!“

„So mnou ste vždy v bezpečí a nič sa vám nemôže stať, dôstojný pane!“ uisťoval ho Rákoci sebavedome a sledoval, ako vojaci tlačia koč z rozbahnenej priekopy na cestu. „Pri mne vám ani obávaní Turci neskrivia vlas na hlave!“

„Dôverujete im, knieža?“

„Treba si ich držať od tela, ale v ostatnom sa na nich dá spoľahnúť. Nemám vernejších spojencov proti cisárovi, to si môžete byť celkom istý.“

„Neverte Turkom, knieža! Potrebujú vás len pri mocenských rošádach. Pri najbližšej príležitosti vás zradia a odvrhnú ako prašivého psa!“

„Doteraz sme plnili vzájomné dohody a len vďaka ich vojenskej pomoci sa mi podarilo získať polovicu Horného Uhorska a sedem východných žúp.“

„To je vrtkavosť šťastia, nič viac,“ zapochyboval pastor a nastúpil do koča, ktorý sa podarilo vytiahnuť zo závozu.

„Spolieham sa na vojenskú silu a územnú moc, ktorú som získal za posledné roky!“ hrdo vyhlásil Rákoci, pridržiavajúc pastorovi dvierka. „Spoľahnite sa na Božiu pomoc, vaša dôstojnosť, a viac nepotrebujem!“

Rákoci chcel nastúpiť, no kapitán, ktorého ešte pred chvíľou pranieroval pre jeho mnohovravnosť, pristúpil k nemu zozadu so slovami:

„Zadržte, vzácne knieža! Vrátili sa naši zvedovia a chcú s vami hovoriť!“

„Akosi prirýchlo sa vrátili!“ naklonil sa do koča a povedal: „Majte chvíľu strpenia, vaša dôstojnosť!“

Sotva privrel dvere, jeden z jeho najlepších vyzvedačov zastal pred ním, úctivo sa uklonil a ledva lapajúc dych, zvestoval:

„Zlé chýry, urodzené knieža. Na Krásnu Hôrku sa už nedostaneme!“

„O čom to hovoríš?! Vari žartuješ?“

„Ani vo sne by mi čosi také nenapadlo!“

„Tak už vrav! Čo to má znamenať?“ súril ho Rákoci a nedočkavo si premeriaval územčistého chlapa prísnym pohľadom. „A čo tak dychčíte, jeden, druhý i tretí? Vari vás diviaky prehnali?“

„Horšie, veľkomožný pane!“ priznával druhý z trojice zvedov, vychudnutý ako prst. „Nahuckali na nás psov a boli by nás istotne zamordovali, keby sme nevzali nohy na plecia a...“

„Zbabelcov v hajdúskom vojsku nestrpím!“ skočil mu Rákoci zlostne do reči a nečakane vystúpil proti nemu. „Pýtal som sa Rafaela, nie teba, rozumel si?“

„Tak je, ako vraví Arpád, vaša urodzenosť!“ zastal sa svojho spoločníka Rafael, rozhodiac rukami. „Nenechali nás ani dohovoriť, nahuckali na nás psy a hradný pán rozkázal, aby nás zlapali a obesili za rebrá!“

„Nevďačný kapitán z Krásnej Hôrky vystrkuje rožky?“ prehodil Rákoci posmešne a hneď dodal: „Chce získať hrad do vlastných rúk, preto prekazil naše záujmy, aby sa judášskym gestom zavďačil Habsburgovcom!“

„Odkázal vám, urodzený pane,“ ponáhľal sa s vysvetlením tretí z vyjednávačov v obave, aby neúprosný Rákoci neudrel v návale hnevu vychudnutého Arpáda, „že na Krásnu Hôrku sa nemusíte viac unúvať!“

„Až tak si trúfa ctibažný Andráši?!“ osopil sa na chlapov pohŕdavo. „Čo mi ešte odkázal ten zradca?“

„Vraj nebude podávať pomocnú ruku takému satanovi v ľudskej podobe, akým je sedmohradské knieža!“

„Za takú bohapustú opovážlivosť zaplatí životom!“ vyhrážal sa Rákoci a chcel udrieť Rafaela, no ten pohotovo uskočil, zodvihol ruku a protestoval:

„Neráčte sa hnevať, pán môj, ale chceli ste vedieť, čo kapitán Krásnej Hôrky vykonal, či nie?!“

„Si prešibaný špiceľ, Rafael!“ zmenil náhle tón Juraj Rákoci a zmierlivo ho potľapkal po ramene. „Potrebujem takých, ako si ty!“

„Ešte vám máme oznámiť,“ ozval sa tretí z vyzvedačov neistým hlasom, „že veliteľ Krásnej Hôrky slúži jeho cisárskemu veličenstvu, a nie zbabelcovi, ktorý vyjednáva s Turkami!“

„Ja mu onedlho ukážem, kto je zvrchovaným pánom a kto vládne nielen na Krásnej Hôrke, ale v celom Sedmohradsku i v odbojnom Uhorsku!“ vybuchol rozzúrený Rákoci a obrátiac sa ku kapitánovi, ktorý stál mlčky pri nich, rozkázal: „Nech sa vojsko pohne priamo na Krásnu Hôrku, ale cvalom!“

Vyzvedači si vydýchli, keď videli svojho mrzutého pána, ako sa zvrtol a nasadol do koča, ktorý mu ešte pred smrťou daroval jeho predchodca Gabriel Betlen.

Zlatisté lúče slnka sa rozlievali po hlbokých horách, čo obkolesovali Krásnu Hôrku zo všetkých strán. Odtiene sýtej zelene lesov sa prelínali v ostrom kontraste a na obzore nádherne splývali s modrastou oblohou ako more. Prudký májový vietor vrážal do pevných hradieb, na ktorých stál veliteľ hradnej posádky so svojou milovanou ženou.

„Bojím sa, Peter!“ zvolala zvonivým hlasom proti hvízdajúcemu vetru. „Obávam sa nielen o teba, ale aj o nášho syna!“

Gaštanové vlasy jej povievali a v podmanivých očiach sa trblietali slzy presvetlené slnečnými lúčmi ako morské perly. Svojho manžela milovala od chvíle, ako jej zachránil život pred nespútanými hajdúchmi, ale jeho postavenie na Krásnej Hôrke ju znepokojovalo.

„Žofia, drahá, vieš, že ťa milujem celým srdcom,“ snažil sa ju upokojiť manžel a objal ju okolo štíhleho drieku. „Strachuješ sa pred spupným sedmohradským kniežaťom? Veď Rákoci ti nesiaha ani po kolená!“

„Mal si vľúdnejšie prijať jeho poslov, Peter, a vyjednávať s nimi, ako dlho by to išlo. Juraj Rákoci je bezcitný oligarcha, ktorému nič nie je sväté. Pomstí sa nám za urážku majestátu, na ktorom si tak zakladá!“

„Necúvnem zbabelo pred uzurpátorom moci v Uhorsku, ktorý vraždí nevinných a drancuje ich majetky len pre to, že sa k nemu nepridali!“

„Má silnú armádu a z pomsty, že si mu vypovedal poslušnosť, vyplieni náš mocný hrad, Peter! Nezastaví sa pred ničím, ani pred vraždením šľachticov, preto sa všetci pridávajú na jeho stranu!“

„Zabudla si, Žofia, ako sa zachoval k obávaným Bebekovcom, našim predchodcom?“ opýtal sa kapitán Andráši a rukou odhrnul manželke vlasy z nežnej tváre, čo jej rozfúkal vietor. „Podlizovali sa mu a zradili nielen panovníka, ale napokon aj jeho. A to sa im stalo osudným.“

„Bol to ukrutný rod, v tom máš pravdu, drahý. Ty však musíš dbať i o svoju rodinu a jej bezpečnosť. Si schopný ubrániť Krásnu Hôrku proti presile sedmohradských hajdúchov?“

V tej chvíli sa hlavná brána s vŕzganím otvorila a po hrboľakej ceste, čo sa zvažovala do podhradia, vyrazili cvalom dvaja jazdci. Peter Andráši ich odprevádzal znepokojeným pohľadom, kým sa nestratili v lese, čo chránil úbočie pod hradom ako živá hradba.

„Príliš dlho im trvalo, kým sa vydali na cestu,“ premýšľal nahlas, obrátil sa k manželke a mocne si ju privinul na hruď. „Nemohol som sa dočkať, kým ich uvidím odchádzať. S tebou, drahá, a s Božou pomocou ubránim Krásnu Hôrku aj pred tureckými hordami, nielen pred sedmohradským kniežaťom!“

Nárazy vetra preťali náhle výkriky a vyhrážky, ktoré k nim doliehali z cesty pod hradbami. Zazreli dvoch drábov na koni, ako hnali pred sebou potácajúceho sa muža. Andráši si všimol, že jeden z nich udrel neznámeho bičom a zacítil, ako sa jeho manželka strhla.

Nešťastník zabedákal od bolesti a vysilený sa zrútil na zem. Jeden z drábov zoskočil z koňa a kopol do ležiaceho ako do psa. Nešťastník sa horko-ťažko pozviechal zo zeme a snažil sa udržať krok s drábmi, ktorí ho poháňali kliatbami.

„Čo to má znamenať, vy dvaja tam dolu?!“ zavolal na nich namrzený správca hradu a vyklonil sa spoza výklenku, aby ho zbadali. „Prečo s ním tak hrubo zaobchádzate?“

Obaja drábi sprvu zostali ako obarení a prekvapene civeli hore. Po chvíli sa však ten, čo kopal do úbožiaka, vynašiel. Chrapľavým hlasom zakričal:

„Je to prašivý pytliak, urodzený pane! Prichytili sme ho pri...“

„Priveďte ho čím skôr ku mne, Gašpar!“ nahnevane mu skočil do reči Andráši. „A už sa ho ani nedotknite!“

Brána sa so škripotom otvorila a strážcovia ich vpustili dnu. Veliteľ sa obrátil k smutnej Žofii, ktorá neznášala násilie, a ubezpečil ju:

„Potrestám tých dvoch za toho nešťastníka. Už tretí rok učím našich drábov, aby neboli bezcitní k poddaným, ale vôbec ma nepočúvajú! Aj pytliak dostane trest!“

„Neubližuj tomu človeku!“ prosila ho Žofia nástojčivo a vykĺzla z jeho objatia. „Sľúbil si mi, že nebudeš nikdy zaobchádzať s úbožiakmi tak násilne ako nenávidení Bebekovci!“

„Či som nedodržal svoj sľub, drahá?“ opýtal sa vyčítavo a chcel ju zadržať, ale rozbehla sa ku schodom, čo viedli na horné nádvorie. „Kam sa náhliš?“

„Idem za naším synom, a ty zostaň človekom!“

Pozeral za ňou, ako kráča po točitých schodoch, až kým sa nestratila za múrmi paláca. Zamyslený zodvihol zrak na nedoziernu panorámu hôr, čo sa v zelenomodrastých vlnách tiahli až k belasému horizontu.

V tej chvíli mu zaclonil výhľad pretiahnutý tieň a začul piskľavý škrekot. Zočil dravého orla, krúžiaceho nad hradbami. Rozpínal mohutné krídla a spustil sa nižšie, akoby jastril po koristi. Peter Andráši stŕpol od úžasu a nevdojak siahol rukou po zbrani, no vtom dravec zaškriekal a strmhlav sa spustil do hlbokého údolia. Rútil sa do hlbiny ako mohutný balvan vymrštený z baranidla, aby si rozdrúzgal pevné kosti v smrteľnom náraze.

Andráši sa vyklonil a znovu začul prenikavý škrekot a zvieracie skučanie. Onedlho zazrel dravca, ako sa vzniesol ponad hory a majestátne roztiahol široké perute na znak víťazstva. Zakrúžil nad hradbami, a hoci Andráši napínal zrak, nerozoznal korisť, čo sa zúfalo trepala v orlích pazúroch. Jej piskot zanikol v diaľave a dravý vták sa mu po chvíli stratil z dohľadu v záplave slnečného svitu.

„Tu ho máte, urodzený pane!“ vyrušil ho chrapľavý hlas vypaseného drába, ktorý ledva lapal dych, tak sa náhlil po strmých schodoch. „Prichytili sme ho, ako pytliačil na srnu!“

Sotil ho k Andrášimu a ten, keby sa nezachytil, bol by spadol hradnému pánovi priamo k nohám.

„Mrzí ťa život, Gašpar?“ spýtal sa chladne drába a prísnym pohľadom si pytliaka premeral od hlavy až po päty. „Choď za veliteľom posádky a povedz mu, aby ti našiel poriadnu robotu!“

Tučný dráb zostal ako obarený a vypleštil na kapitána oči. Nechápal, prečo ho pán takto nespravodlivo potrestal za službu, ktorú by Bebekovci bohato odmenili.

„Konali sme len svoju povinnosť, pane!“ ohradil sa druhý, lebo vytušil, že čosi nie je v poriadku. „Nebyť Gašpara, tento ničomník by ušiel aj s korisťou!“

„Už ani slovo!“ zlostne zahriakol chlapa Andráši a ukázal prstom na dobitého. „Vari nevidíš, Hubert, že je to tiež iba človek? Nemáte v sebe už ani kúsok ľudského citu?“

„Urodzený pán Kristián by ho dal natiahnuť na dereš a vymeral by mu za jeho opovážlivosť sto palíc!“ vyhŕkol urazený Gašpar, ktorý predtým slúžil dlhé roky u Bebekovcov. „Nakoniec budeme vinovatí, že sme...“

„Dávaj si pozor na ústa!“ varoval ho Andráši a podišiel k nemu bližšie. „Ak sa ti žiada, dám vytiahnuť dereš a okúsiš na vlastnej koži, o čo si žiadaš!“

„Majte zľutovanie, urodzený pane,“ modlikal starý vypasený dráb, keď pochopil, že Andráši nežartuje. „Slúžil som u vašich predchodcov a tí ma nikdy...“

„Nespomínaj ukrutných Bebekovcov, Gašpar!“ nenechal ho dopovedať kapitán a mocne ho udrel po líci. „Dnes budete pomáhať pri opevňovacích prácach a obaja zostanete bez jedla, aby ste si dobre zapamätali, ako sa zaobchádza s biednym človekom!“

Odvrátil sa od nich, nedbajúc na ich rozpaky, a pristúpil k vysilenému chlapovi, ktorý sotva stál na nohách. Zahľadel sa do jeho vyľakanej tváre a miernym hlasom sa spýtal:

„Prečo si to urobil, úbohý nešťastník?“

„Milosť, urodzený pane, milosť!“ žobronil úbožiak a hodil sa na kolená. „Hlad ma dohnal, aj bieda. Mám starú matku...“

„Odkiaľ si?“ prerušil ho tvrdo, ale keď sa stretol s jeho pokorným pohľadom, opýtal sa miernejšie: „Ako ťa volajú?“

„Som z Podhradia, pane,“ odvetil pytliak poslušne a s námahou vstal: „Volajú ma Andrej a kedysi som ako kočiš slúžil tu u veľkomožného pána Bebeka.“

„Ja ti neublížim, nemusíš sa báť. Nie som taký, ako boli oni. V kuchyni ti dajú najesť a čosi ti prichystajú na cestu. Nechám ťa odviezť domov, lebo si vysilený a dobitý.“

„Božechráň, pán môj!“ bránil sa muž dojato. „Ja úbožiak som našiel milosť u mocného pána Krásnej Hôrky?“

„Poď so mnou dolu a presvedčíš sa, že moje slovo platí, Andrej!“

„Nech vás dobrotivý Boh požehná za vaše zľutovanie, pane!“ ďakoval pytliak z celého srdca a chcel mu pobozkať ruku, no Andráši to nedovolil.

„Ak si naozaj taký dobrý strelec,“ prihovoril sa mu, keď schádzali po schodoch na nádvorie, „môžeš u mňa slúžiť ako pomocník nášho horára, ten by veľmi potreboval takého šikovného chlapíka, ako si ty. Čo na to povieš?“

„Nemôžem tomu uveriť!“ vydýchol Andrej nedôverčivo, dávajúc pozor na každý krok, aby sa nepotkol. „Ak to nevravíte z rozmaru, budem naozaj rád slúžiť v panských lesoch.“

„Tak zajtra zájdi do horárne v Jastrabom lese a odkáž horárovi, že ťa posielam do služby, Andrej! A buď mu lepším pomocníkom ako pytliakom!“

Zišli na horné nádvorie, kde vládol rozruch. Prípravy na obliehanie hradu boli v plnom prúde, lebo hneď po hanebnom odchode Rákociho poslov dal Andráši príkaz, aby sa strážcovia prichystali na najhoršie.

„Dvaja naši sliediči sa vrátili, pane,“ oznamoval mu desiatnik, keď vchádzal do obrannej veže. „Čakajú na vás už hodnú chvíľu.“

„Priveď ich, Pankrác, a postaraj sa o tohto chlapíka!“ rozkázal Andráši, položiac ruku na Andrejovo plece. „Dohliadni, aby mu v kuchyni dali najesť a napiť, osedlaj koňa a odprevaď ho do Podhradia!“

Desiatnik nechápal, čo má pán za lubom, veď ešte pred chvíľou vliekli tohto chudáka drábi hore ako odsúdenca, no urobil, ako mu hradný pán prikázal.

„Čo mi nesiete, aké správy?“ vypytoval sa Andráši spoľahlivých vyzvedačov, ktorí zastali pred ním, keď vyšiel zo strážnice. „Nenatrafili ste na hajdúchov sedmohradského kniežaťa?“

„Tých sme zďaleka obišli, pane!“ hlásil jeden z mužov a zatienil si oči dlaňou pred ostrými lúčmi slnka. „Mám však pre vás lepšie správy. Pri Rožňave sa utáborilo cisárske vojsko. Sme si istí, že onedlho dorazia na Krásnu Hôrku!“

„Na to si musíme vypiť krčah vína!“ zvolal Andráši v dobrej nálade a tvár sa mu rozjasnila. „Koľko je cisárskych a koľko mužov má Juraj Rákoci?“

„Cisárske vojsko je v niekoľkonásobnej prevahe proti sedmohradským hajdúchom, pane!“

„To je prst Božej prozreteľnosti!“ vyhlásil Andráši spokojne a obrátil sa na druhého. „Ako ďaleko je Rákociho vojsko?“

„Asi na hodinu cesty, nie viac, pane. Idú zo Sokolieho Kameňa, na Krásnu Hôrku pritiahnu z juhovýchodnej strany.“

„Zaiste ste vyhladli po namáhavej ceste, chlapi. Poďte do jedálne, zajeme si spolu, aby ste načerpali sily!“ ponúkol ich veliteľ hradu pohostinne a zamieril k palácu. „A sľúbený krčah vína vypijeme spolu!“

Dvaja jazdci, ktorí vyrazili takmer pred dvoma hodinami z Krásnej Hôrky, aby doručili tajný list na Turniansky hrad, sa vynorili z hustého lesa a trávnatou planinou pod skalnatým zrázom sa dostali na starú obchodnú cestu.

Ostrý slnečný jas ich oslepoval a prudký vietor im vrážal priamo do tváre, v jeho studenom dychu povievali hrivy vytrvalých koní. Cválali mlčky, a keď dorazili na miesto, kde sa cesta prudko stáčala doprava, stúpajúc strmo na úbočie hory, takmer sa zrazili s neznámymi chlapmi na koňoch. Podľa priliehavých kabátov a vysokých čižiem hneď vedeli, s kým sa stretli.

„Stojte, chlapi!“ okríkol ich jeden z hajdúchov a vytasil šabľu proti nim. „Zhamujte kone, ale ihneď!“

Sotva dopovedal, jeden z Andrášiho poslov obratne vytiahol spoza pása pištoľ, namieril na neho a stisol spúšť. Zarachotil výstrel a chlap sa zrútil z koňa. Šabľa, ktorú kŕčovito zvieral v ruke, mu prenikla pomedzi rebrá a muž zostal ležať mŕtvy v kaluži krvi.

Zadunel ďalší výstrel, ale vzápätí jeden zo sedmohradských hajdúchov vyrazil útočníkovi pištoľ z ruky ostrím meča. Ten zreval od bolesti a chcel strhnúť koňa nabok, no nestačil.

„Kto si, niktoš?“ oboril sa naňho ďalší z hajdúchov a dobre miereným výpadom ho zasiahol priamo do hrude. „Už si dostrieľal!“

Andrášiho posol rozhodil rukami, čosi zachrčal a bezvládne spadol pod kopytá svojho koňa.

„Chyťte ho!“ zreval na nich starý poručík a sám sa pustil prenasledovať jeho druha.

Ten keď zbadal, čo sa stalo s jeho priateľom, strhol koňa z cesty a trielil späť, odkiaľ prišli. Chcel vystreliť na hulákajúceho prenasledovateľa, čo sa hnal za ním, no radšej sa sklonil na šiju svojho koňa, aby nezavadil o ovísajúce konáre stromov, a cválal s vetrom opreteky.

„Ďaleko neutečieš!“ začul za chrbtom a vtom sa ozval výstrel a ďalší. Olovo mu zasvišťalo nad hlavou, ale ani druhý výstrel ho nezasiahol.

„Zastav koňa, odroň!“ varoval ho poručík a vytasil šabľu, aby jazdca prebodol zozadu. Vyrazili z lesa na úbočie, roztvárajúce sa pred nimi, a prenasledovaný, vidiac smrteľné nebezpečenstvo, strhol koňa doprava. Chcel zmiasť hajdúchov a ujsť, no jeden z nich nestačil pridržať koňa. Celou silou vrazil zboku do Andrášiho posla a prudký náraz ho vymrštil zo sedla. Zrútil sa do výmoľa a zostal ako mŕtvy.

Prebral sa až vtedy, keď ho ktosi šľahol. Precitol a celé telo mu zovrel bolestný kŕč. Otvoril oči a vykríkol. Jeden z hajdúchov ho surovo šľahol po chrbte, až sa striasol.

„Zadrž, Ferenc!“ rozkázal urastený chlap v zlatom pretkávanej uniforme. „Tuším sa pozviechal! Aspoň nám povie, kam mal tak naponáhlo!“

Andrášiho chlap visel polonahý na konári stromu, vyviazaný za ruky. Povrazy sa mu zarezávali do zápästí a prudká bolesť po úderoch bičom prenikala celým svalstvom. Okolo neho stáli ďalší hajdúsi a čakali, čo sa bude diať.

„Plukovník sa pýta, či má pokračovať v ceste,“ oznamoval desiatnik, ktorý práve dorazil z cesty nad úžľabinou, „alebo čakať na vás, knieža?“

Juraj Rákoci sa obrátil k prichádzajúcemu a rozkázal: „Nech ide ďalej a obsadí Krásnu Hôrku! Stačí mi šesť mužov, ostatní nech idú s vami!“

Desiatnik prikývol, letmo pozrel na vyviazaného zajatca a chcel pokračovať v ceste, no Rákoci ho zdržal:

„Dôstojný pán nech ide s vami! Postarajte sa, aby sa mu ani vlas na hlave neskrivil! Ručíte mi zaňho vlastnou hlavou!“

„Ako rozkážete, vaša urodzenosť!“ prisvedčil desiatnik a obrátil koňa. Aj ostatní sa pustili za ním, ako nariadil ich pán.

„Tak hovor, kto si?“ vyzval bezmocného chlapa Rákoci a podišiel k nemu bližšie. „Ako ťa volajú?“

Vyviazaného zalial studený pot, keď zistil, že pred ním stojí obávaný vládca Sedmohradska, pred ktorým chcel varovať kastelána na Turnianskom hrade. Ako v mrákotách premýšľal, čo odpovedať, no drsný hlas naliehal: „Nebudeš hovoriť? V tom prípade ťa dám stiahnuť z kože a uškvariť ako kanca!“

Jeho pobočník mu podával zapečatený list so slovami: „Našli sme uňho písmo, knieža!“

Podlízavý Ferenc chcel vyviazaného znovu udrieť bičom, aby sa zavďačil pánovi, ale Rákoci mu zachytil ruku, prudko ju zovrel a osopil sa naňho:

„Počkaj, dokiaľ sa neprezvieme, s kým máme tú česť!“

Rozlomil pečať, rozvinul list a letmo preletel zrakom úhľadné písmo. Keď zbadal pečať Petra Andrášiho z Krásnej Hôrky, tvár sa mu pretiahla do zlostnej grimasy.

„Natrafili sme na pekného krkavca!“ precedil cez zuby a podal list pobočníkovi. „To je Andrášiho pečať!“

„Čo s ním chcete urobiť, knieža?“ podpichoval pobočník, ktorý dobre poznal bezcitnosť svojho pána. „Druhého sme zabili, ale dvaja naši zaplatili za nich životom!“

„Budeš hovoriť, či nie?!“ oboril sa na zajatca Rákoci a s opovrhnutím mu napľul do tváre.

Bezmocný posol chcel čosi povedať, ale telo mu zovrela prudká bolesť. Úlisný Ferenc so škodoradostným úškľabkom opäť načiahol ruku a šľahol ho bičom. Vypäté svalstvo sa šklblo pod ďalším úderom, až zaprašťal konár, na ktorom bol chlap vyviazaný, ale nevydal zo seba ani slovko.

„Kam si mal namierené?“ vyzvedal sa Rákoci, schytiac mu bradu dvoma prstami. „Vieš, čo ťa čaká, ak sa ti nerozviaže jazyk?“

Ferenc zapráskal bičom a nešťastník sa zvíjal pod jeho údermi ako pristúpený červ. Juraj Rákoci a jeho kumpáni bez mihnutia oka sledovali ukrutné divadlo a Ferenc bol ako vo vytržení. Zákerný výraz na jeho tvári prezrádzal, že bezprávie ho uspokojuje viac ako čokoľvek iné. Bol by zbičoval úbožiaka na smrť, keby k nemu Rákoci odrazu nepriskočil a prudko ho neodsotil. Ferenc stratil rovnováhu a horeznačky sa zvalil na zem. Okolostojaci sa rozrehotali.

„Stačilo, Ferenc!“ okríkol ho Rákoci zlostne. „Chcem toho chlapa živého!“

„Má na svedomí život dvoch našich!“ pripomenul mu pobočník a pomohol vstať vyplašenému Ferencovi. „Načo sa s ním zbytočne zdržiavať?“

„Odviažte ho! A oblečte!“ rozhodol Rákoci nekompromisne a jeho tvrdý pohľad sa stretol s nešťastníkovým. „Vezmite ho na cestu a pri hradnej bráne Krásnej Hôrky ho dám upáliť!“

„Sotva nám to dovolí čas!“ zahundral pobočník, najradšej by skoncoval so zajatcom tu na mieste. „A hradný pán sa nebude len tak prizerať...“

„Povedal som,“ nedal mu dopovedať Rákoci, „a to stačí! Dajte mu napiť, vysaďte ho na koňa a vyrazíme!“

„Otca tvojho ničomného!“ zaklial Ferenc, keď ho s ďalšími dvoma odväzovali zo stromu. „Ja sa mám ešte o teba aj starať?!“

Posla museli pridržiavať, potácal sa a ledva sa držal na nohách. V hlave mu hučalo a rany po bičovaní pálili, veľmi sa musel premáhať, aby nejojkal od bolesti. Ferenc mu podal košeľu a prešívaný jazdecký kabátec, aby sa obliekol. Strčil mu do ruky obitý pohár a nalial z krčaha vodu.

„Pi, koľko vládzeš!“ núkal ho posmešne, no najradšej by ho poslal na druhý svet. „Nech ti nevyschne v gágore, kým ťa budú škvariť na hranici!“

Trvalo ešte dlho, kým sa vychystali na cestu. Jurajovi Rákocimu priviedli jeho obľúbeného koňa a zúboženého posla vysadili do sedla s odporným Ferencom. Ten mal na zajatca dohliadať. Na úbočí pod cestou zostalo iba tlejúce ohnisko, nespálené konáre a čudný zápach. Vari sa nenávisť a zloba, čo tu chlapi rozosiali, zmiešali s bielym dymom tlejúcej pahreby?

Koniec ukážky