Start

Lars Kepler

HYPNOTISÖREN

Copyright © 2009 by Lars Kepler

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden.

Published in the Slovak language by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden.

Translation © 2010 by Miloš Švantner

Jacket design © 2009 by Hummingbirds

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2551-0

Ako oheň, celkom ako oheň... To boli prvé slová, ktoré vyslovil hypnotizovaný chlapec. Hoci jeho život bol v ohrození – pre stovky rán nožom na tvári, nohách, trupe, chrbte, chodidlách, krku a zátylku –, uviedli ho do hlbokej hypnózy v nádeji, že jeho očami uvidia, čo sa stalo.

„Žmúrim,“ zamumlal. „Vchádzam do kuchyne, ale niečo nie je v poriadku, medzi stoličkami čosi šuští a po podlahe sa šíri jasnočervený oheň.“

Seržant, ktorý chlapca našiel medzi ostatnými telami v dome v radovej zástavbe, si myslel, že je tiež mŕtvy. Stratil veľké množstvo krvi, upadol do hypovolemického šoku a prebral sa až o sedem hodín neskôr.

Prežil iba on. Kriminálny inšpektor Joona Linna je presvedčený, že zranený dokáže polícii poskytnúť vierohodný opis páchateľa. Ten muž chcel vyvraždiť celú rodinu, pravdepodobne preto si ani neskrýval tvár.

Keby okolnosti neboli také výnimočné, nikdy by polícii nezišlo na um obrátiť sa na hypnotizéra.

Grécka mytológia stvárňuje boha Hypnosa ako okrídleného chlapca s makovicami. Jeho meno znamená spánok. Je bratom smrti a synom bohyne noci a boha podsvetia.

Pojem hypnóza v modernom význame použil prvý raz roku 1843 škótsky chirurg James Braid. Týmto termínom opisoval stav podobný spánku, v ktorom sa spájajú mimoriadne sústredenie a veľká vnímavosť.

Dnes sa vedecky dokázalo, že takmer všetkých ľudí možno zhypnotizovať, názory na využiteľnosť, spoľahlivosť a nebezpečnosť hypnózy sa však neustále menia. Táto ambivalencia pravdepodobne vyplýva z toho, že hypnózu na celom svete zneužívali podvodníci, estrádni umelci a tajné služby.

Čisto technicky je jednoduché človeka zhypnotizovať, zložité je však kontrolovať priebeh hypnózy, viesť pacienta, analyzovať a využiť výsledky tohto stavu. Dokonale ovládať hlbokú hypnózu môže iba osobnosť s veľkými skúsenosťami a dispozíciami. Na celom svete pôsobí len hŕstka skutočných odborníkov na hypnózu s medicínskym vzdelaním.

1 

Noc na ôsmeho decembra

Erik Maria Bark sa strhol zo sna na zvonenie telefónu. Kým sa úplne prebral, počul ešte sám seba s úsmevom povedať: „Balóny a papierové špirály.“

Srdce sa mu rozbúšilo od náhleho prebudenia. Netušil, čo tie slová znamenali, zabudol, čo sa odohrávalo v jeho sne.

Aby nezobudil Simone, vykĺzol zo spálne a zatvoril dvere, až potom zdvihol slúchadlo.

„Prosím, tu Erik Maria Bark.“

Kriminálny inšpektor, ktorý sa predstavil ako Joona Linna, sa ho opýtal, či je už schopný vnímať dôležité informácie. Kým Erik počúval inšpektora, snažil sa rozpomenúť, čo sa mu snívalo.

„Počul som, že viete pacientov dostať z posttraumatických šokov,“ povedal inšpektor.

„Áno,“ odvetil Erik úsečne.

Kým počúval, o čo ide, zobral si tabletku proti bolesti hlavy. Inšpektor potreboval vypočuť svedka. Pätnásťročného chlapca, ktorý sa stal svedkom dvojnásobnej vraždy. Problém bol v tom, že chlapec utrpel vážne zranenia. Jeho stav sa nepodarilo stabilizovať, upadol do hypovolemického šoku a je v bezvedomí. Počas noci ho previezli z neurológie v Huddinge na neurochirurgiu do Fakultnej nemocnice Karolinska v Solne.

„Kto je ošetrujúci lekár?“ opýtal sa Erik.

„Daniella Richardsová.“

„Doktorka je špica vo svojom odbore, som si istý, že dokáže...“

„Práve ona nástojila, aby som vám zavolal,“ prerušil ho inšpektor. „Potrebuje vašu pomoc a dosť to ponáhľa.“

Erik sa vrátil do spálne, aby si zobral oblečenie. Pomedzi rolety prenikal lúč svetla z pouličnej lampy. Simone ležala na chrbte a rozospato naňho pozrela.

Erik sa ospravedlnil: „Nechcel som ťa zobudiť.“

„Kto to bol?“ spýtala sa.

„Policajt... policajný inšpektor, nezachytil som, ako sa volá.“

„O čo ide?“

„Musím ísť do nemocnice,“ odvetil. „Potrebujú pomôcť s nejakým chlapcom.“

„Koľko je vlastne hodín?“

Simone sa pozrela na budík a zatvorila oči. Erik hľadí na jej pehavé plecia s ryhami od záhybov plachty.

„Spi ešte, Siska,“ zašepkal.

Vyniesol si oblečenie do predsiene, rozsvietil a rýchlo sa obliekol. Za chrbtom sa mu zablysli oceľové čepele. Erik sa zvrtol a uvidel korčule, jeho syn si ich zavesil na kľučku vchodových dverí, aby na ne nezabudol. Hoci sa ponáhľal, podišiel k šatníku, vytiahol zásuvku a pohľadal chrániče. Nasadil ich na ostré čepele, korčule položil na dlážku a vyšiel z bytu.

Keď si sadal do auta, bolo ôsmeho decembra, tri hodiny ráno. Z čiernej oblohy lenivo padal sneh. V úplnom bezvetrí sa ťažké vločky ospalo ukladali na prázdnu ulicu. Otočil kľúčom v zapaľovaní a vzápätí zaznela tichá hudba – Miles Davis Kind of Blue.

Mal pred sebou krátku cestu, mesto spalo a on sa viezol z Luntmakargatan po Sveavägen, smerom na Nortull. V poletujúcom snehu jazero Brunnsviken pripomínalo veľkú čiernu dieru. Pomaly vošiel do rozsiahleho areálu, pokračoval pomedzi budovy Nemocnice Astrid Lindgrenovej, ktorej chýbal personál, a pôrodníckej kliniky, prešiel popri onkológii a psychiatrii, zaparkoval na zvyčajnom mieste pred neurochirurgickou klinikou a vystúpil z auta. V oknách vysokého komplexu budov sa odrážalo svetlo lámp. Na parkovisku pre návštevníkov stálo len zopár osamelých áut. V hustej tme pod stromami poskakovali drozdy s našuchoreným perím. Erik si uvedomil, že zatiaľ nepočuť hučanie diaľnice.

Pripravil si kartu zamestnanca, zadal šesťmiestny kód, vošiel do vstupnej haly, potom sa výťahom odviezol na piate poschodie a vykročil po chodbe. Žiarivky na strope sa odrážali na modrom linoleu ako na ľade. Po nečakanej dávke adrenalínu pocítil únavu. Ten sen bol veľmi príjemný, škoda, že ho nedosníval. Prešiel popri operačnej sále, pokračoval okolo vchodu do nadrozmernej pretlakovej komory, pozdravil sestričku a ešte raz si pripomenul, čo mu rozprával kriminálny inšpektor do telefónu: nejaký chlapec krváca, je dorezaný po celom tele, potí sa, je nepokojný a vysmädnutý. Pokúsili sa s ním porozprávať, ale stav sa mu dramaticky zhoršil. Upadol do bezvedomia, pulz má vysokú frekvenciu, ošetrujúca lekárka Daniella Richardsová sa teda rozhodla správne, keď k pacientovi nepúšťa kriminálnu políciu.

Pred vchodom na oddelenie N18 stoja dvaja uniformovaní policajti. Keď sa k nim Erik blížil, zdalo sa mu, že znervózneli. Možno sú len unavení, pomyslel si, zastavil pred nimi a legitimoval sa. Rýchlo pozreli na preukaz, stlačili tlačidlo a dvere sa so zabzučaním rozleteli.

Erik vošiel a podal ruku doktorke Richardsovej. Všimol si vrásky okolo úst, ktoré prezrádzali napätie, a z jej pohybov vyžaroval potláčaný stres.

„Daj si kávu,“ navrhla Erikovi.

„Stihneme to?“ opýtal sa.

„Krvácanie do pečene mám pod kontrolou.“

Muž v džínsoch a čiernom saku, mohol mať čosi pred päťdesiatkou, búchal do automatu na kávu. Plavé vlasy mal neučesané, pery pevne zovreté. Erikovi napadlo, že je to asi Daniellin muž Magnus. Nikdy sa nestretli, videl ho len na fotografii v doktorkinej pracovni.

„To je tvoj manžel?“ opýtal sa a kývol smerom na muža.

„Čože?“

Doktorka vyzerala pobavene a zároveň prekvapene.

„Myslel som si, že možno prišiel s tebou aj Magnus.“

„Nie,“ zasmiala sa.

„Si si istá? Idem sa ho opýtať,“ zavtipkoval Erik a vykročil k mužovi.

Danielle zazvonil mobilný telefón. So smiechom ho otvorila.

„Erik, prestaň,“ povedala, kým si priložila telefón k uchu.

„Prosím, Daniella,“ predstavila sa.

Čakala, no nikto sa neozval.

„Haló?“

Niekoľko sekúnd vyčkávala, potom hovor ironicky ukončila havajským pozdravom aloha, zaklapla telefón a nasledovala Erika.

Ten medzitým podišiel k plavovlasému mužovi. Automat na kávu bzučal a syčal.

„Dajte si kávu,“ oslovil muž Erika a podával mu plastový pohár.

„Nie, ďakujem.“

Muž ochutnal kávu a usmial sa. Na lícach sa mu zjavili jamôčky.

„Dobrá,“ pochválil a znova ponúkol Erikovi pohár.

„Neprosím si.“

Muž si ešte raz odpil, neodtŕhajúc od Erika zrak.

„Mohol by som si požičať váš telefón?“ opýtal sa odrazu. „Ak vám to neprekáža. Svoj som si zabudol v aute.“

„To si fakt chcete odo mňa požičať telefón?“ opýtal sa doktor Bark omráčene.

Plavovlasý muž prikývol a pozrel naňho jasnými očami, sivými ako žula.

„Ja vám radšej požičiam môj,“ usmiala sa Daniella.

„Ďakujem.“

„Nemáte za čo.“

Muž si zobral telefón, pozrel naň a potom sa jeho pohľad stretol s Danielliným.

„Sľubujem, že vám ho vrátim,“ povedal.

„Aj tak ho používate len vy,“ zavtipkovala.

Muž sa zasmial a odstúpil.

„To je stopro tvoj manžel,“ nástojil Erik na svojom.

Daniella s úsmevom pokrútila hlavou, zrazu vyzerala veľmi unavene. Pretrela si oči a po tvári si rozmazala striebrosivú linku.

„Môžem sa pozrieť na pacienta?“ spýtal sa Erik.

„Nech sa páči,“ prikývla Daniella.

„Keď už som tu,“ dodal rýchlo.

„Erik, veľmi rada si vypočujem tvoj názor, nejaká som neistá.“

Ticho otvorila ťažké dvere a on ju nasledoval do vyhriatej miestnosti za operačnou sálou. Na posteli ležal štíhly chlapec. Dve zdravotné sestry mu ošetrovali rany – stovky rezných a bodných poranení po celom tele. Na nohách, hrudi, bruchu, chrbte, aj na temene, tvári a na rukách.

Pulz mal slabý, veľmi rýchly, pery sivé ako popol. Chlapec sa potil, oči mal pevne zatvorené. Nos mal pravdepodobne zlomený. Hematóm sa ako tmavý mrak šíril pod kožou, od krku dole cez hrudník.

Chlapcova tvár bola aj napriek zraneniam pekná.

Daniella tichým hlasom vysvetľovala, ako sa vyvíjal stav zraneného, keď ju odrazu prerušilo klopanie. Bol to muž z chodby. Kýval na nich cez sklené okienko na dverách.

Erik a Daniella na seba pozreli a vyšli z ošetrovne. Chlapík znova stál pri syčiacom automate na kávu.

„Veľké kapučíno,“ obrátil sa k Erikovi, „to by ste potrebovali, skôr než sa stretnete s policajtom, ktorý chlapca našiel.“

Až teraz Erik pochopil, že blondiak je kriminálny inšpektor, ktorý ho ani nie pred hodinou zobudil. Jeho fínsky prízvuk nebol v telefóne až taký zjavný, no možno bol Erik príliš rozospatý, aby ho vnímal.

„Prečo by som sa mal stretnúť s policajtom, ktorý zraneného našiel?“ opýtal sa Erik.

„Aby ste pochopili, prečo ho potrebujem vypočuť...“

Zazvonil Daniellin telefón a Joona stíchol. Vytiahol mobil zo saka a ignorujúc doktorkinu vystretú ruku, náhlivo pozrel na displej.

„To bude zrejme pre mňa,“ povedal a ohlásil sa. „Áno... Nie, chcem ho mať tu. Okej, ale na to sa môžem vykašlať.“

Inšpektor s úsmevom počúval čiesi námietky v telefóne.

„Všimol som si však jednu vec,“ prehodil.

Hlas v telefóne niečo zakričal.

„Urobím to po svojom,“ povedal Joona pokojne a ukončil hovor.

S tichým poďakovaním vrátil telefón Danielle.

„Musím vypočuť pacienta,“ vysvetlil vážne.

„Ľutujem,“ odvetil Erik, „dospel som k rovnakému záveru ako doktorka Richardsová.“

„Kedy sa budem môcť s ním pozhovárať?“ opýtal sa Joona.

„Určite nie, kým je v šoku.“

„Čakal som, že mi takto odpoviete,“ prikývol inšpektor.

„Jeho stav je stále kritický,“ vysvetľovala Daniella. „Pľúca má poškodené, tenké črevo a pečeň...“

Na chodbe sa ukázal policajt v ušpinenej uniforme, očami nepokojne preskakoval po trojici. Joona naňho zamával, vykročil policajtovi v ústrety a podal mu ruku. Tlmeným hlasom mu niečo povedal. Policajt si pretrel rukou ústa a pozrel na lekárov. Kriminálny inšpektor zopakoval, že môže pred nimi rozprávať, lebo potrebujú poznať okolnosti prípadu, môže im to veľmi pomôcť.

„No, teda,“ ozval sa policajt a slabo zakašlal. „Z vysielačky sme sa dozvedeli, že nejaký upratovač našiel mŕtveho chlapíka na toaletách futbalového štadiónu v Tumbe. Práve sme sedeli v aute na Huddingevägen, stačilo len zabočiť na Dalvägen a pustiť sa smerom k jazeru. Kolega Janne vošiel do šatne, ja som zatiaľ hovoril s upratovačom. Najprv sme si mysleli, že chlap sa predávkoval, ale rýchlo som si uvedomil, že ide o niečo iné. Janne vyšiel zo šatne bledý ani krieda, mal som pocit, že nechce, aby som vošiel dnu. Všade samá skurvená krv, zopakoval trikrát, sadol si rovno na schody a...“

Policajt stíchol, sadol si na stoličku a s pootvorenými ústami civel pred seba.

„Budete pokračovať?“ opýtal sa Joona.

„Áno... na miesto prišla sanitka, mŕtveho identifikovali a ja som dostal úlohu porozprávať sa s príbuznými. Máme málo ľudí, tak som šiel. Šéfka nechcela, aby s rodinou pracoval v takom stave Janne... dá sa to pochopiť.“

Erik pozrel na hodinky.

„Máte dosť času, aby ste si to vypočuli celé,“ povedal Joona pokojne s tým svojím fínskym prízvukom.

„Zosnulý bol učiteľom na gymnáziu v Tumbe,“ pokračoval policajt so sklopeným zrakom, „býval v novej radovej zástavbe hore na kopci. Nikto mi neotváral. Zvonil som niekoľkokrát. Fakt neviem, čo ma prinútilo obísť celý rad budov a zasvietiť baterkou cez okno na zadnej strane domu.“

Policajt stíchol, pery sa mu roztriasli, a nechtom škrabkal opierku stoličky.

„Prosím, pokračujte,“ požiadal ho Joona.

„Musím, lebo... lebo...“

„Našli ste chlapca, matku a malé päťročné dievča. Chlapec bol jediný, kto ešte žil.“

„Aj keď som si myslel... že...“

Stíchol, tvár mu zbledla.

„Ďakujem, že ste prišli, Erland,“ povedal inšpektor.

Policajt krátko prikývol, vstal, oprášil si zafúľanú vetrovku a odišiel.

„Všetci boli dorezaní,“ vykladal Joona. „Číre šialenstvo. Boli hrozne doriadení, dokopaní, dobití, dopichaní a to malé dievčatko... rozseknuté na polovicu. Spodná časť tela a nohy ležali v kresle pred televízorom a...“

Stíchol, chvíľu pozoroval Erika a potom pokračoval: „Vyzerá to, akoby vrah vedel, že otec rodiny sa nachádza na ihrisku. „Hral sa futbalový zápas a on rozhodoval. Páchateľ počkal, kým všetci odídu zo šatne, potom ho zavraždil, veľmi agresívne ho dobodal, a následne išiel do domu, aby skoncoval s ostatnými.“

„Skutočne sa to stalo v takomto poradí?“ opýtal sa Erik.

„Som o tom presvedčený,“ odvetil inšpektor.

Erik si chvejúcou rukou prešiel po ústach. Otec, matka, syn, dcéra, vyratúval v duchu, keď sa im s Joonom Linnom stretli pohľady.

„Páchateľ chcel vyhladiť celú rodinu,“ konštatoval doktor potichu.

Joona pochybovačne hodil rukou.

„To je práve to, čo... Jedna osoba ešte chýba, staršia dcéra. Dvadsaťtriročná. Nemôžeme ju nájsť. Nie je doma v byte v Sundbybergu, ani u priateľa. Predpokladáme, že páchateľ ju už hľadá. Chceme preto vypočuť svedka tak rýchlo, ako to len bude možné.“

„Idem k nemu a dôkladne ho vyšetrím,“ zamrmlal Erik.

„Ďakujem,“ prikývol Joona.

„Nemôžeme však riskovať život pacienta tým, že...“

„Chápem,“ prerušil ho inšpektor. „Ide len o to, že čím dlhšie potrvá, kým zistíme niečo, čoho by sme sa mohli zachytiť, tým viac času bude mať páchateľ na to, aby našiel staršiu dcéru.“

„Asi by ste mali preskúmať miesto činu,“ poznamenala Daniella.

„Obhliadka je v plnom prúde.“

„Radšej choďte ta a posúrte ich,“ povedala doktorka netrpezlivo.

„Aj tak to k ničomu nepovedie,“ vzdychol inšpektor.

„Prečo si to myslíte?“

„Na oboch miestach nájdeme DNA stoviek, možno tisícok ľudí.“

Erik sa vrátil k pacientovi. Zastal pri lôžku a pozoroval chlapcovu bledú, doráňanú tvár. Dýchal plytko, pery mal zovreté. Keď Erik vyslovil jeho meno, tvár sa mu bolestivo zvraštila.

„Josef,“ oslovil ho ticho. „Volám sa Erik Maria Bark, som psychoterapeut a mám ťa vyšetriť. Skús prikývnuť, ak rozumieš, čo hovorím.“

Chlapec ležal bez pohnutia, len hruď sa mu dvíhala pri krátkych nádychoch, napriek tomu bol Erik presvedčený, že jeho slovám rozumel, no vedomie pacienta opäť ochablo a kontakt sa prerušil.

Keď o pol hodiny neskôr Erik opúšťal miestnosť, obaja, Daniella aj kriminálny inšpektor, naňho zvedavo hľadeli.

„Prežije to?“ opýtal sa Joona.

„Zatiaľ je priskoro, aby som na to mohol odpovedať, ale...“

„Ten chlapec je náš jediný svedok,“ prerušil ho inšpektor, „niekto zavraždil jeho otca, matku a malú sestru, a tá istá osoba s veľkou pravdepodobnosťou pátra po jeho staršej sestre.“

„Vieme,“ prikývla Daniella. „Myslíme si však, že polícia by mala využiť čas na jej hľadanie, a nie na to, aby nás tu rušila.“

„Hľadať hľadáme, ibaže to ide príliš pomaly. Potrebujeme vypočuť chlapca, lebo zrejme videl útočníkovu tvár.“

„To môže trvať týždne, kým bude chlapec schopný vypovedať,“ zamrmlal Erik. „A chcem zdôrazniť, že ho nemôžeme len tak prebrať a oznámiť mu, že celá jeho rodina je nebohá.“

„V hypnóze áno,“ poznamenal Joona.

V miestnosti zavládlo ticho. Erik mal pred očami sneh, ktorý padal na Brunnsviken, keď prichádzal do nemocnice. Vločky sa vznášali medzi stromami aj nad tmavou hladinou jazera.

„Nie,“ zašepkal.

„Hypnóza by nefungovala?“

„Nič o tom neviem,“ odpovedal Erik.

Joona sa široko usmial: „Mám veľmi dobrú pamäť na tváre, ste predsa známy hypnotizér, tak by ste...“

„To bola len ilúzia,“ prerušil ho Erik.

„To si nemyslím,“ vyhlásil Joona. „A toto je mimoriadna situácia.“

Danielle zahoreli líca, s úsmevom sklopila zrak.

„Nemôžem,“ vydýchol Erik.

„Teraz zodpovedám za pacienta ja,“ doktorka zvýšila hlas. „A nie som príliš naklonená pripustiť hypnózu.“

„Ani keby ste usúdili, že pre pacienta to nie je nebezpečné?“ opýtal sa Joona.

Erik si uvedomil, že kriminalista mal už od začiatku na mysli hypnózu ako možnú skratku. V nijakom prípade nešlo o momentálny nápad. Joona Linna ho požiadal, aby prišiel do nemocnice iba preto, aby sa ho pokúsil prehovoriť na zhypnotizovanie pacienta, a nie preto, že je odborník na posttraumatické šoky.

„Sľúbil som sám sebe, že sa už nikdy nebudem venovať hypnóze,“ rezolútne vyhlásil Erik.

„V poriadku, rozumiem,“ prikývol Joona. „Škoda, počul som, že ste najlepší, nuž čo, do pekla, musím rešpektovať vaše rozhodnutie.“

„Je mi to ľúto,“ ospravedlňoval sa Erik. 

Cez okienko pozrel na pacienta a potom sa obrátil k Danielle.

„Dostal Desmopressin?“

„Nie, radšej s tým čakám.“

„Prečo?“

„Hrozia tromboembolické komplikácie.“

„Diskusiu o tom som sledoval, ale nemyslím si, že by k nim prišlo. Desmopressin už dlho podávam svojmu synovi.“

Joona sťažka vstal zo stoličky.

„Bol by som vďačný, keby ste mi mohli odporučiť iného hypnotizéra,“ povedal Erikovi.

„Ešte ani nevieme, či sa pacient vôbec preberie...“ namietla prudko Danielle.

„Rátam s tým, že...“

„Aby mohol byť zhypnotizovaný, musí byť najprv pri vedomí,“ odsekla lekárka a stisla pery.

Inšpektor sa nedal: „Keď s ním Erik hovoril, počúval!“

„To si nemyslím,“ zamumlala.

„Ale áno, naozaj ma počul,“ potvrdil Erik.

„Mohli by sme zachrániť jeho sestru,“ presviedčal lekárov Joona.

„Teraz idem domov,“ oznámil Erik ticho. „Daj pacientovi Desmopressin a zváž hyperbarickú komoru.“

Vyšiel z miestnosti, pri chôdzi si vyzliekol plášť a nastúpil do výťahu. Cez vstupnú halu už prichádzali zamestnanci. Dvere ostali otvorené a obloha sa zdala o čosi jasnejšia. Len čo sa pohol z parkoviska, už vytiahol z odkladacej skrinky malú škatuľku. Pohľadne spustil z cesty, popamäti otvoril viečko s farebným papagájom a domorodcom, vylovil tri tabletky a rýchlo ich prehltol. Potrebuje si aspoň zopár hodín pospať, potom zobudí Benjamina a pichne mu injekciu.

2 

Utorok ráno ôsmeho decembra

Kriminálny inšpektor Joona Linna si v kaviarničke Il caffè na Bergsgatan objednal veľkú bagetu s parmezánom, bresaolou – sušenou hovädzinou a sušenými paradajkami. Je včasné ráno, kaviareň otvorili len pred chvíľou: servírka ešte ani nestihla bagety uložiť.

Keď si včera neskoro večer prezrel obe miesta činu v Tumbe, navštívil v Nemocnici Karolinska v Solne obeť, ktorá prežila, a uprostred noci sa porozprával s oboma lekármi, Daniellou Richardsovou a Erikom Mariom Barkom, išiel domov do Fredhälle a tri hodiny si pospal.

Teraz Joona čaká na raňajky, cez zahmlené okno pozerá na radnicu a myslí na tunel, podzemnú chodbu, ktorá pod parkom spája veľkú budovu polície s radnicou. Zaplatil, spolu s účtenkou mu vrátili platobnú kartu, zo skleného pultu si požičal veľké pero, podpísal doklad a vyšiel z kaviarne.

Dážď zmiešaný so snehom bičoval ulicu, inšpektor náhlivo vykročil, v jednej ruke držal vrecko s teplou bagetou, v druhej športový vak s hokejkou. Dnes večer hráme s chalanmi z pátracieho, to zas bude hanba, prebehlo mu mysľou. Vytrieskajú nás, presne ako sľúbili.

Družstvo celoštátnej kriminálky prehráva v halovom hokeji s poriadkovou, dopravnou aj námornou políciou, s národnou protidrogovou jednotkou, pohotovostným útvarom aj s tajnou políciou. Zato však majú legitímny dôvod stretnúť sa po zápase v bare a zapiť žiaľ.

Jediní, nad ktorými vyhrali, boli chlapci z labákov.

Keď Joona prechádzal pozdĺž čelnej strany budovy polície a popri veľkom vchode, netušil, že dnes si halový hokej nezahrá a bar mu už vôbec nehrozí. Všimol si, že na tabuľu označujúcu pojednávacie miestnosti súdu, niekto namaľoval hákový kríž.

Dlhými krokmi pokračoval smerom ku Kronoberskej väznici, za vychádzajúcim autom sa práve nehlučne zatvárala vysoká brána. Na veľkom okne strážnice sa topili snehové vločky. Joona prešiel okolo policajnej plavárne a zabočil krížom cez trávu k rohu rozsiahleho komplexu budov. Fasáda mu pripomínala tmavú meď pokrytú medenkou. V dlhom stojane pred pojednávacou miestnosťou nestál ani jeden bicykel, zo stožiarov viseli premočené zástavy. Joona prebehol pomedzi dva plechové vežiaky pod vysokú sklenú strechu pokrytú námrazou, očistil si topánky a vošiel do budovy Policajného prezídia.

Vo Švédsku patrí polícia pod ministerstvo spravodlivosti, ktoré však nemá právomoc určovať, ako sa zákony budú uplatňovať v praxi. Za túto oblasť zodpovedá Prezídium policajného zboru. Pod Prezídium patria Úrad kriminálnej polície, Informačná služba, Policajná akadémia a Štátny kriminalistický ústav.

Úlohou Úradu kriminálnej polície, ako špecializovanej centrálnej operatívnej zložky, je bojovať proti závažnej trestnej činnosti na národnej i medzinárodnej úrovni. Joona Linna tu pracuje už deväť rokov ako kriminálny inšpektor.

Joona kráčal známou chodbou, pri nástenke si zložil čiapku a pohľadom prebehol po letákoch: kurzy jogy, ktosi predáva karavan, informácie odborového zväzu polície a zmena rozvrhu na strelnici.

Podlaha, ktorú v piatok vyutierali, je už celá zabrýzganá. Dvere k Bennymu Rubinovi sú pootvorené. Šesťdesiatročný muž so sivými fúzmi a vráskavou tvárou zničenou nadmerným opaľovaním patril niekoľko rokov k vyšetrovaciemu tímu atentátu na premiéra Palmeho, teraz je však zapojený do práce okolo komunikačnej centrály a prechodu na nový systém Rakel. S cigaretou za uchom sedel za počítačom a neskutočne pomaly písal.

„Mám oči aj na chrbáte,“ ozval sa nečakane.

„To by vysvetľovalo, prečo tak ťarbavo píšeš,“ zažartoval Joona.

Jeho pozornosti neušiel Bennyho najnovší objav – plagát s reklamou leteckej spoločnosti SAS: mladá, jemne exotická žena v minibikinách, ktorá pije cez slamku ovocný koktail. Zákaz kalendárov s erotickou tematikou Bennyho tak pobúril, až si mnohí mysleli, že dá výpoveď. Namiesto toho už roky ticho, no vytrvalo protestuje. V prvý deň nového mesiaca zakaždým zmení dekoráciu na stene. Nikto predsa nezakázal reklamu leteckých spoločností, fotografie krasokorčuliarok so široko roztiahnutými nohami, obrázky inštruktoriek jogy ani reklamu na spodnú bielizeň z Hennes & Mauritz. Joona si pamätal plagát šprintérky Gail Deversovej v obtiahnutých šortkách a odvážnu litografiu od Egona Schieleho, ktorá zobrazovala ryšavú ženu vo voľných nohaviciach pri písaní.

Joona sa zastavil, aby pozdravil svoju asistentku a kolegyňu Anju Larssonovú. Sedela s pootvorenými ústami pred počítačom, v okrúhlej tvári sa jej zračilo sústredenie, preto sa radšej rozhodol nerušiť. Pokračoval rovno do svojej kancelárie, za dverami si vyzliekol mokrú vetrovku, rozsvietil adventnú hviezdu v okne a rýchlo prezrel poštu: obežník o pracovnom prostredí, návrh na používanie úsporných žiaroviek, žiadosť z prokuratúry a osobné pozvanie na vianočnú oslavu do Skanzenu.

Z kancelárie sa Joona pobral do zasadacej miestnosti, sadol si na svoje zvyčajné miesto, rozbalil bagetu a pustil sa do nej.

Na veľkej bielej tabuli, visiacej na pozdĺžnej stene, sú napísané slová: oblečenie, ochranný výstroj, zbraň, obranný sprej, vozidlo, iné technické pomôcky, kanály, vysielacie signály, vysielacie časy, zákaz používania vysielačky, kódy, skúška spojenia.

Pri dverách zasadacej miestnosti sa zastavil Petter Näslund, spokojne sa zasmial a oprel sa chrbtom o veraje. Petter bol svalnatý tridsaťpäťročný muž s plešinou, hodnosť hlavného inšpektora ho robila Joonovým priamym nadriadeným. Už niekoľko rokov flirtoval s Magdalenou Ronannderovou, ignorujúc jej ustaraný pohľad a vytrvalé pokusy prejsť na profesionálny tón. Magdalena bola už štyri roky staršou seržantkou na oddelení pátrania, jej najväčším cieľom bolo ešte pred tridsiatkou dokončiť štúdium práva.

Petter so stíšeným hlasom vyzvedal od Magdaleny, akú má služobnú zbraň a ako často mení hlaveň, keď zoderie drážky. Bez toho, aby sa pozastavila nad hlúpymi dvojzmyslami, vysvetľovala, že si vedie presnú štatistiku o vystrelených nábojoch.

„Ale drsné veci sa ti páčia, nie?“ vypytoval sa.

„Nie, teda, používam Glock 17,“ odpovedala Magdalena. „Pasuje doň väčšina armádnej deväťmilimetrovej munície.“

„Nepoužívaš české...“

„Áno, aj... ale radšej M39B.“

Vošli do zasadacej miestnosti, posadili sa na svoje miesta a pozdravili Joonu.

„A Glock má po bokoch mieridiel aj ejektory plynov,“ pokračovala staršia seržantka. „Spätný náraz je oveľa slabší, môžeš teda rýchlejšie vystreliť.“

„Čo na to náš odborník?“ spýtal sa Petter.

Joona sa pousmial, svetlosivé oči sa mu zablysli ako priezračný ľad a so spevavým fínskym prízvukom odpovedal: „Že to vôbec nie je dôležité, rozhodujúce sú úplne iné veci.“

Petter sa uškrnul: „Takže nepotrebuješ vedieť strieľať.“

„Joona je výborný strelec,“ zastala sa ho Magdalena Ronanderová.

Petter si povzdychol: „Ten je výborný vo všetkom.“

Seržantka si ho už nevšímala, otočila sa radšej k Joonovi.

„Najväčšou výhodou kompenzovaného Glocku je, že v tme nevidieť záblesk po výstrele.“

„To je pravda,“ súhlasil Joona ticho.

Spokojná seržantka otvorila čierny kožený obal a zalistovala v papieroch. Vošiel Benny, sadol si, pozrel na kolegov, tresol dlaňou po stole, a keď naňho Magdalena Ronanderová nahnevane zagánila, nahlas sa rozosmial.

„Zobral som prípad v Tumbe,“ ozval sa Joona.

„Aký prípad?“ zaujímalo Pettra.

„Celá rodina dobodaná nožom.“

„To nie je nič pre nás,“ konštatoval Petter.

„Myslím si, že môže ísť o sériového vraha, alebo aspoň...“

„Daj už raz pokoj,“ prerušil ho Benny, pozrel Joonovi do očí a znova buchol po stole.

„Bolo to len vybavovanie účtov,“ pridal sa ku kolegovi Petter, „pôžičky, dlhy, hazard... V Solvalle bol nebohý známou firmou.“

„Gambler,“ pritakal Benny.

„Požičal si peniaze v miestnych zločineckých kruhoch a zaplatil za to,“ uzatvoril hlavný inšpektor.

Ostalo ticho. Joona sa napil vody, pozbieral omrvinky z bagety a vhodil si ich do úst.

„Tento prípad ma zaujíma,“ povedal tlmene.

„Tak potom musíš požiadať o preloženie,“ odvetil Petter pobavene. „To nie je nič pre štátnu kriminálku.“

„Som presvedčený, že je.“

„Ak ten prípad tak veľmi chceš, musíš prejsť k poriadkovej polícii v Tumbe.“

Koniec ukážky