Start

KARIN STURM

MICHAEL SCHUMACHER

DIE BIOGRAFIE

Copyright © 2014 F. A. Herbig Verlagsbuchhandlung

GmbH, München, Germany Lic.: Agebtur Dr. Ivana

Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.herbig.net

Translation © 2014 by Dušan Dúbravský

Jacket design © 2014 by Jana Šťastná

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z nemeckého originálu Michael Schumacher: Die Biografie

(F. A. Herbig Verlagsbuchhandlung, München, 

Germany 2014) preložil Dušan Dúbravský. 

Redigovala Marta Moravčíková. 

Korigovala Vlasta Greschová. 

Obálku navrhla Jana Šťastná. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 

ako svoju 601. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4058-2

1. 
Osudný deň na snehu

Dvadsiaty deviaty december 2013

Keď sa Michael Schumacher vybral päť dní pred svojimi štyridsiatymi piatymi narodeninami spolu so synom Mickom a zopár priateľmi na zjazdovku v lyžiarskom regióne Les Trois Vallées, žiarilo nad francúzskymi Alpami slnko. Bol 29. december a bol to deň ako každý iný. Vlastne nie celkom – bola veľmi pekná nedeľa. Pre Michaela Schumachera však osudná.

Dom v lyžiarskom stredisku Meribel si legendárny automobilový pretekár kúpil aj preto, lebo po rokoch veľkého záujmu verejnosti hľadal miesto, kde by mohol žiť slobodne, v pohode, podľa svojho, obklopený ľuďmi, ktorým stopercentne dôveruje. A rád tam chodieval predovšetkým na prelome rokov, aby pobudol v kruhu rodiny a priateľov. A aby si zalyžoval. Ako v tú nedeľu.

Podmienky boli priaznivé. V noci trocha nasnežilo, ale ráno svietilo slnko, teplota príjemná, okolo nuly...

Krátko po jedenástej predpoludním Michael na neupravenej časti zjazdovky, nie však vo vyslovene ťažkom teréne, akých (vrátane olympijskej zjazdovky z roku 1992) je v Les Trois Vallées dosť, spadol. Napriek tomu, že si vybral ľahší, západný svah Saulireského masívu, kde sa denne lyžuje aj množstvo iných rekreačných lyžiarov.

Nebol lyžiarom od detstva, také „výstrednosti“ si jeho rodina nemohla dovoliť. A v nížinatom regióne Kerpenu, odkiaľ pochádza, nebola navyše táto rekreačná aktivita veľmi rozšírená. Napriek tomu bol Michael Schumacher dobrý lyžiar. Aj v časoch pôsobenia vo Ferrari býval v Taliansku na tradičnom zimnom podujatí v Madonna di Campiglio vždy úspešný. Na lyžiach stával sebaisto a problém nemal dokonca ani na trati obrovského slalomu.

Problémom tej nedele teda nebolo jeho lyžiarske umenie, ale skôr zhoda nešťastných okolností. V Meribeli nasnežilo menej ako obyčajne, takže skaly na neupravovanom svahu boli pokryté iba slabou vrstvou snehu a väčšie spod neho dokonca vysoko vytŕčali. A práve to sa Schumacherovi stalo osudným.

Prvé správy o páde nezneli nijako dramaticky. Záchranári, ktorí Schumacherovi poskytli na mieste nehody prvú pomoc, tvrdili, že keď ho našli, bol pri vedomí, napoly sedel a pokúšal sa postaviť. Bol však veľmi rozrušený a pôsobil trochu zmätene. Šéf lyžiarskej stanice v Meribeli oznámil, že sedemnásobného majstra sveta vo formule 1 odviezli do nemocnice helikoptérou, ale pravdepodobne utrpel len otras mozgu. Sebastian Vettel, ktorý sa s Michaelom skamarátil počas pôsobenia vo formule 1, mu poslal takúto esemesku: Počul som, že si spadol. Dúfam, že to nie je nič vážne. Želám Ti skoré uzdravenie.

Večer však na verejnosť prenikli správy o Schumacherovom mimoriadne vážnom stave. Už počas transportu vrtuľníkom do Univerzitnej nemocnice v Grenobli, približne dve a pol hodiny po páde, upadol do bezvedomia a diagnostikovali mu veľmi ťažké poranenie lebky a mozgu. Museli ho okamžite operovať. Zvyšovanie tlaku v mozgu spôsobené masívnym krvácaním predstavovalo životunebezpečný stav. Lekári mu otvorili lebku, aby uvoľnili tlak a odstránili veľký subdurálny hematóm.

Potom Michaela uviedli do umelej kómy. Aby sa spomalil metabolizmus organizmu a lepšie sa využil kyslík zásobujúci mozog, znížili teplotu tela na 34 až 35 stupňov.

O niekoľko dní, keď bol Michael stabilizovaný, nasledovala druhá operácia. Po vyšetrení počítačovým tomografom sa však lekári začali obávať najhoršieho. Druhá operácia síce priniesla mierne zlepšenie, lenže všetky krvné zrazeniny sa odstrániť nepodarilo – k niektorým z nich sa totiž zvonka nebolo možné dostať a nik z lekárov nemohol a ani nechcel nič predpovedať.

Bolo potrebné čakať a dúfať. Nič iné nezostalo ani Michaelovej žene Corinne a ich deťom Gine-Marii a Mickovi...

Zatiaľ čo Schumacher v nemocnici bojoval o život, pred jej budovou sa dialo niečo, čomu sa v takomto prípade v súčasnom mediálnom svete pravdepodobne nedá vyhnúť. Ani ak išlo o Michaela Schumachera. Alebo možno práve preto. Jeho osobná dráma sa stala príležitosťou na mediálnu senzáciu neuveriteľných rozmerov.

Zhruba dvesto novinárov zo štyridsiatich až päťdesiatich televíznych štábov z celého sveta vyčkávalo celé dni pred budovou nemocnice a v honbe za novinkami skúšali naozaj všetko možné, len aby sa dostali k informáciám. Schumacherova manažérka a hovorkyňa Sabine Kehmová, ktorá sa o tragédii dozvedela na dovolenke a okamžite pricestovala do Grenoblu, sa od istého ochrankára dozvedela, že jeden z novinárov sa pokúšal prešmyknúť do nemocnice preoblečený za kňaza.

Sabine Kehmová, ktorá pracuje pre Schumachera od roku 1999, mala a má ťažkú úlohu: stojí medzi dvoma svetmi a je v situácii, ktorá je ťažká aj pre ňu osobne. Na jednej strane verejnosť, ktorá dychtí po informáciách, a na druhej rodina svetovej hviezdy, ktorá sa vyše dvadsať rokov o nič neusiluje viac, ako o uchránenie svojho súkromia.

V rokoch, keď Michael Schumacher získal v pretekoch F1 sedem titulov majstra sveta, sa jej to darilo. Čiastočne aj vďaka veľkému tlaku právnikov, hrozbám žalobami, ako to bolo napríklad pri zverejňovaní fotografií detí. Pre ochranu rodiny a jej súkromia sa dokonca nesmelo písať ani o tom, že syn Mick začal jazdiť na oficiálnych motokárových pretekoch. Absolútne tabu bolo súkromie Schumacherovho veľkého sídla pri Ženevskom jazere, nedotknuteľné dokonca aj pre veľmi dôležité „spriatelené“ médiá. A aj v neskoršej fáze svojej kariéry dovolil Schumacher vstup niekoľkým vyvoleným novinárom nanajvýš na susedný konský ranč svojej ženy Corinny.

Rok po tom, ako sa definitívne utiahol do súkromia, sa však Michael stal stredobodom verejného záujmu ako nikdy predtým. A predmetom toho záujmu sa stalo to najsúkromnejšie – jeho zdravie, otázka prežitia a života. To sa stalo mužovi, pre ktorého bol od začiatku kariéry varovaním príklad Borisa Beckera a ktorý ustavične zdôrazňoval, že to nechce robiť ako Boris. „Nechcem žiť tak, aby sa moje súkromie stalo verejnou záležitosťou.“

Okamžite po nehode sa, pravdaže, vynorili otázky o vine a zodpovednosti a rýchlo eskalovali špekulácie o príčinách nehody. Podľa niektorých médií vraj Schumacher šiel na lyžiach prirýchlo. Aj seriózny britský Times, odvolávajúci sa na informácie z „vyšetrovateľských kruhov“, napísal, že sa zo svahu spustil až stokilometrovou rýchlosťou. Jasné – veď to pekne zapadá do klišé: pretekári F1 sú blázni, ktorí milujú rýchlosť, potrebujú riziko a s ním spojený adrenalín. A Schumacher, ktorý vyhľadáva nebezpečenstvo, to teraz prehnal a draho za to zaplatil.

Jednoduché a hlúpe, zaobalené do múdro znejúcich komentárov.

Je pravda, že pretekári F1 (nie iba Schumacher) zrejme vnímajú a zvládajú riziko trochu inak ako bežní ľudia, ináč by v pretekoch nemohli byť úspešní, a to sa sem-tam potvrdí aj mimo pretekárskej dráhy. Michael Schumacher po svojom prvom odchode z F1 oduševnene pretekal na motorke, skákal s padákom, lietal na rogale, potápal sa. Kolumbijský pretekár Juan Pablo Montoya si pred niekoľkými rokmi zranil rameno pri divokej motokrosovej jazde. Bruno Senna s úsmevom rozprával, ako v tínedžerskom veku skákal s kumpánmi z vrtuľníka do mora z dvadsaťpäťmetrovej výšky. Senna zasa spomínal na preteky vodných skútrov, ktoré zorganizoval začiatkom deväťdesiatych rokov 20. storočia jeho strýko Ayrton a ktorých trasa viedla sčasti popod nízke mólo.

Napriek tomu však teória o prehnanom riziku nie je v prípade Schumacherovej nehody na lyžiach namieste. Vyplýva to už z pohľadu na miesto, kde sa stala, teda na relatívne mierny prechod medzi hlbokým snehom, modrou (ľahkou) a červenou (stredne ťažkou) zjazdovkou. Zdá sa, že na tomto mieste je vysoká rýchlosť takmer nemožná. A keď predstavitelia francúzskej prokuratúry na tlačovej konferencii 8. januára 2014 zverejnili prvé výsledky vyšetrovania, zdôraznili, že Schumacher sa síce lyžoval mimo označených zjazdoviek, ale celkom primeranou rýchlosťou. Dokumentovala to kamera umiestnená na prilbe, ktorú mal v osudný deň na hlave a ktorá zaznamenala približne dve posledné minúty pred pádom. Kameru dala na vyšetrovanie k dispozícii Schumacherova rodina, ktorá, ako vyšetrovatelia zdôraznili, s nimi veľmi ústretovo spolupracovala.

Nahrávka zaznamenala priebeh nehody pomerne presne. Schumacher jazdil niekoľko metrov mimo označenej zjazdovky, keď ho pri lyžiarskom oblúku zabrzdila skala ukrytá pod tenkou vrstvou snehu. Vyletel do vzduchu a hlavou narazil na ďalšiu skalu ležiacu o tri a pol metra nižšie.

To je odpoveď na ustavičné otázky o tom, ako je možné, že sa prilba pri páde v relatívne nízkej rýchlosti rozbila na dve časti. „Výška, z akej Schumacher spadol, bola v tejto konštelácii zrejme veľmi veľká, takže pôsobili extrémne sily. A pretože nešťastnou zhodou okolností nebola skala na mieste dopadu hladká, ale vyčnievala nahor ostrou hranou, mohlo sa to stať, a prilba pritom nemusela mať nijaký nedostatok, ktorý by sme mohli vyčítať výrobcovi,“ tvrdil expert, šéf právneho oddelenia Nemeckého lyžiarskeho zväzu Gerhard Dambreck.

Podľa prokurátora Patricka Quincyho nik neupozornil ani na nijaké zavinenie druhou osobou, a ako zdôraznil, vyšetrovanie zodpovedalo bežnej procedúre pri takýchto ťažkých nehodách. Ako uviedol, každú zimnú sezónu sa vyšetruje približne päťdesiat rovnako závažných prípadov, a to rovnako prísne a pozorne. Existujúce označenie zjazdoviek zodpovedalo všetkým národným a medzinárodným pravidlám, takže nemožno nič vyčítať ani prevádzkovateľom vlekov a zjazdoviek.

To je dôležitý fakt. Francúzski advokáti, ktorí sa špecializujú na vymáhanie odškodného, totiž už v tomto smere podnikli určité kroky, zrejme v nádeji, že budú môcť viesť lukratívny proces. Napriek tomu sa vyšetrovalo ďalej. Vyhodnocovali sa ďalšie detaily a skúmal sa aj Schumacherov lyžiarsky výstroj, aby sa vylúčili všetky eventuality.

Lenže Dambreck už nové informácie, prípadne žaloby či procesy neočakával.

„Vyzerá to tak, že je to jedna z mnohých nešťastných nehôd, pri ktorých sa nedá nikomu nič vyčítať.“

Ani skutočnosť, že Schumacher opustil vyznačenú časť zjazdovky, nevnímajú mnohí ľudia pri detailnejšej obhliadke miesta nehody nijako zvlášť kriticky. „V takom teréne to robím často aj ja, veď je to celkom bežné,“ priznáva prinajmenšom neoficiálne väčšina lyžiarov a dodáva – každý je predsa presvedčený, že je to bezpečné.

V polovici februára prokurátor napokon vyšetrovanie uzavrel.

Smola, sled nešťastných okolností alebo azda osud? Po nehode v Silverstone roku 1999, pri ktorej si zlomil nohu, odpovedal Schumacher na otázku o strachu, riskovaní a opatrnosti či už v aute, alebo mimo neho takto: „Činností, ktoré robím rád, sa predsa vzdať nemôžem len preto, že by sa mi pri nich mohlo niečo prihodiť. Ak sa niečo také raz stane, bude to osud.“

Zvlášť trpké je to však vtedy, ak sa čosi také nestane tam, kde sa s tým počíta, teda vo vozidle formuly 1 alebo na motorke, ale ak sa to stane ako jemu – pri obyčajnej rekreačnej aktivite. Ľudia z F1 na to reagovali veľmi ohromene. Veľa, veľmi veľa pilotov a tímov posielalo cez twitter a facebook želania skorého uzdravenia; na prvých testovacích jazdách v roku 2014 v španielskom Jereze jazdil Mercedes s nálepkou „KeepFightingMichael“; tím Ferrari poslal pozdrav na boxovej tabuli: Forza Michael. Tím, pre ktorý Schumacher vybojoval päť titulov majstra sveta, zriadil na svojom webe stránku s pozdravmi pre bývalého pilota od spolupracovníkov a priateľov. Na záver ich má byť sedemdesiatdva. Toľko, koľko získal Schumacher pre Ferrari víťazstiev. Sebastian Vettel zamyslene povedal: „Veľmi ma to dojíma. Modlíme sa a veríme, naozaj veríme, že sa stane zázrak a Michael sa prebudí a vráti sa taký, aký bol predtým.“

Na najťažšom zápase sprevádzajú Schumachera s veľkou účasťou aj fanúšikovia. Nemocnica v Grenobli sa 3. januára 2014, na jeho štyridsiate piate narodeniny, premenila na pútnické miesto fanúšikov – predovšetkým z Talianska, ale aj z Nemecka. Schumacherov najobľúbenejší futbalový klub 1. FC Köln poslal v polovici januára pred priateľským zápasom s FC Schalke 04 v spolupráci s fanklubom Michaela Schumachera z Kerpenu svojmu vernému prívržencovi pozdrav prostredníctvom obrovského bannera: Skoré uzdravenie! Ty to zvládneš, Michael.

„Pre nás bolo dôležité nájsť spôsob, akým by nielen klub, ale aj fanúšikovia futbalu a formuly 1 z celého regiónu Schumacherovej rodine znova ukázali, ako veľmi prežívame jeho nehodu,“ povedal prezident kolínskeho klubu Werner Spinner.

Na Michaela Viehmanna, prezidenta kerpenského fanklubu, sa obracali mnohí ľudia. „Listy a telefonáty vôbec neutíchajú. Dostávame listy od detí s obrázkami Michaela Schumachera, ktoré preňho kreslia.“ Do klubu raz vraj prišla jedna celá rodina. Dcéra mala so sebou fotografiu, na ktorej sedí ako dvojročná v kompletnom schumacherovskom oblečení v detskom autíčku ferrari. „Jednoducho teraz prežívame dojímavé chvíle. Účasť ľudí tu i na celom svete je veľmi veľká.“

V klube zbierajú všetky listy a v Kerpene vytvorili „plot nádeje“, ktorý bol zakrátko ovešaný čiapkami a želaniami skorého uzdravenia. „Neskôr ich uložíme do nášho archívu. Množstvo listov je ohromné. Pri čísle osemstotisíc sme ich prestali počítať. Toľko ich prišlo za prvé dva či tri dni.“

Prejavy účasti boli veľké aj v belgickom Spa, kde Schumacher roku 1991 debutoval na pretekoch F1, roku 1992 tam vyhral prvú veľkú cenu, roku 2004 získal siedmy titul majstra sveta a roku 2012 sa tam zúčastnil na trojstých pretekoch F1 svojej kariéry a dostal titul čestného občana mesta Spa.

Do Spa, ktoré je so Schumacherom úzko späté, pozval jeho belgický fanklub fanúšikov, aby mu 26. januára 2014 prišli prejaviť sympatie na pretekárskej dráhe Spa-Francorchamps. Účastníci mali prejsť pešo jeden okruh na sedemkilometrovej pretekárskej dráhe. Organizátorka Heidi Hendrickxová chcela, aby tým Michaelovi Schumacherovi poslali „pozitívnu energiu, ktorá by mu pomohla vybojovať najdôležitejšie víťazstvo jeho kariéry“. Na Schumacherovu najobľúbenejšiu dráhu, ktorá sa často označuje aj ako jeho obývačka a ktorú v deň pešieho pochodu na tento účel uzavreli, prišli stovky fanúšikov. Niektorí s vlajkami Ferrari, iní zasa s Michaelovými kartónovými figurínami v životnej veľkosti, všetci však s jediným cieľom: absolvovať pochod dlhý 7,004 kilometra.

Lenže o Schumacherovom zdravotnom stave už celú večnosť nebolo počuť takmer nič. Až po vyše štyroch týždňoch svitlo koncom januára všetkým svetielko nádeje. Lekári v Grenobli začali Michaela postupne preberať z umelej kómy. Táto informácia sa vlastne mala dostať von, až keď by bol proces uzdravovania výrazne pokročil a stabilizoval sa, lenže francúzske médiá, ktoré majú dobré kontakty s nemocnicou, sa to dozvedeli a informovali o detailoch. Napríklad, že Michael počas vyšetrenia reagoval na podnety a pohýbal očami. Sabine Kehmová najprv označila správy za „špekulácie, ktoré nekomentujeme“, ale keď na verejnosť prenikalo čoraz viac informácií a správa sa dostala všade, rozhodla sa so súhlasom rodiny predsa len potvrdiť aspoň to, že sa začala fáza preberania z kómy. „Prednedávnom začali Michaelovi znižovať dávky narkotík, aby ho uviedli do stavu prebúdzania, ktorý môže trvať veľmi dlho. Všetci zúčastnení sme sa však dohodli, že túto informáciu budeme pre ochranu rodiny prezentovať, až keď sa tento proces skonsoliduje.“

Podľa tohto vyhlásenia verejnosť nemá v budúcnosti očakávať nijaké „priebežné správy“ – nové informácie budú k dispozícii, keď budú jasné nové fakty.

Vo všetkých možných médiách sa potom objavili rozhovory s medicínskymi odborníkmi, ktorí sa zhodli, že prebúdzanie bude trvať pravdepodobne dlhší čas. Pritom nemožno prognózovať ani presnejšie údaje o trvaní tohto procesu, ani o možných následkoch. Rehabilitácia býva v takýchto prípadoch zdĺhavá a jej úspešnosť neistá.

„Keď niekto leží štyri týždne v kóme, musí sa mnohé naučiť nanovo a nemožno hneď robiť závery o stupni eventuálneho poškodenia mozgu,“ uviedol Dr. Gerhard Jan Jungehülsing, neurológ a šéflekár Židovskej nemocnice v Berlíne. „Už len skutočnosť, že je niekto štyri týždne intubovaný a napojený na umelú ventiláciu pľúc, znamená, že dýchanie, prehĺtanie a rozprávanie už nefunguje automaticky, ale pacient sa to všetko musí znova naučiť.“ V tejto fáze je navyše veľmi dôležité, aby nepociťoval strach či paniku, čo sa však môže veľmi ľahko stať. „V takom prípade majú lekári možnosť nasadiť lieky, no veľmi dôležitú úlohu môže zohrať aj rodina a okolie pacienta. Zo skúseností vieme, že ľuďom v komatickom stave veľmi pomáha, keď počujú známe hlasy, cítia dotyky blízkych osôb – aj keď si mnohí na to potom vôbec nespomínajú.“

Takže treba mať trpezlivosť. Trpezlivosť a nádej, že to, čo Michaelovi Schumacherovi pomohlo dosiahnuť deväťdesiatjeden víťazstiev vo veľkej cene a sedem titulov majstra sveta, mu pomôže aj na jeho najťažšej ceste, na ceste návratu do normálneho života.

Ctižiadostivosť, disciplína, vytrvalosť, usilovnosť – tieto kvality ho v športe vyniesli na vrchol. Kvality, ktoré lekári považujú pre vyhliadky na úspech pri rehabilitácii pacientov s traumou lebky a mozgu za rozhodujúce. Rehabilitácia trvá často šesť mesiacov až dva roky a vyžaduje si nielen veľké nasadenie zdravotníkov, ale aj spoluprácu pacienta.

Jedným z ľudí, ktorí majú o Michaela Schumachera strach, veria a „každý deň sa za neho modlia“, je jeho bývalý tímový kolega z Ferrari Felipe Massa. Tento Brazílčan ležal po ťažkej nehode v roku 2009 v Budapešti s masívnym poranením hlavy v kóme dva dni, ale po roku sa vrátil na pretekársku dráhu. „Verím, že Michael je dosť silný na to, aby sa zotavil. Ak má niekto dosť sily na to, aby sa dostal z takejto situácie, tak je to práve Michael Schumacher. Je športovec, čo mu pri uzdravovaní pomôže,“ ubezpečoval Massa. „Ja som sa po nehode zotavil rýchlejšie, ako sa očakávalo, pretože som bol fit. To pomáha. Verím, že to bude aj jeho výhoda. Verím, že sa pomaly prebudí. Je mi veľmi ľúto, čo sa mu stalo. Je to môj dobrý priateľ a veľký brat. Dúfam, že sa vráti a bude môcť znova vidieť monoposty formuly 1 a počuť ich motory na jeho obľúbenom mieste: na pretekárskej dráhe.“

2. 
Malá nehoda

Začiatok veľkej kariéry

Irónia osudu – cesta na pretekárske dráhy, ktoré budú určovať vyše dvadsať rokov života Michaela Schumachera, sa začala malou nehodou.

Budúca superstar ohrozovala ako štvorročný chlapec svoje okolie motokárou podomácky vyrobenou z detského autíčka Kettcar a motora z mopedu. Jedného dňa mu v ceste stál stĺp osvetlenia a malý Michael doň narazil. Jeho otec Rolf sa vtedy zamyslel a rozhodol: „Takto to ďalej nepôjde, je to nebezpečné, odteraz budeš jazdiť už len na riadnej dráhe.“

To nebol nijaký problém, veď Rolf Schumacher bol správcom miestnej motokárovej dráhy v Kerpene a Michaelova mama Elisabeth tam tiež málokedy chýbala – predávala totiž v bufetovom stánku (neskôr sa rozrástol na reštauráciu) párky, hranolčeky a nápoje pretekárom. A tak mal Michael Schumacher možnosť trénovať tak veľa a tak dlho, ako chcel. Po dráhe sa preháňal s helmou, ktorá mala anténky ako komiksové postavičky, ale otec ju najprv musel vypchať, pretože Michaelovi bola priveľká.

Samozrejme, ako spomínal otec, veľká bola aj radosť, akú mal malý hneď od začiatku, hlavne na mokrej dráhe. „Vtedy uháňal po rovinkách tam a späť a otáčal sa tak, že zaťahoval ručnú brzdu.“

Michael sa čoskoro zlepšil aj v iných oblastiach. So svojou prvou motokárou nacvičoval šmyk a učil sa počas neho udržať vozidlo pod kontrolou. Nezanedbával však ani ostatné chlapčenské radosti: hry, futbal, trocha tenis, aj lezenie. Už vtedy si otec všimol: „Michael sa vlastne ničoho nebál – a všetko čo robil, robil už vtedy s oduševnením.“

Neodstrašila ho ani prvá vážnejšia nehoda na motokáre. Mal vtedy šesť rokov a pri náraze si porezal koleno tak, že mu ho museli zašívať. Hoci bola rana hlboká, ani si ju poriadne nevšimol. Otec mu dohováral, že tá nehoda sa stala len preto, lebo pri jazde hlúpo reagoval, a zdôrazňoval, aby v budúcnosti dával lepší pozor a nič podobné už nikdy neurobil. „Povedal, že mám dať motokáru do garáže a na dnes je koniec, a aj na celý týždeň či navždy,“ spomínal Michael. „S plačom som tlačil motokáru domov – a až tam som si všimol krv na kolene a to, že som zranený.“

Hoci Rolf Schumacher veril, že táto nehoda možno privedie jeho syna k tomu, aby s motokárami prestal, Michael na to nepomyslel ani len vo sne. „Neodradilo ma to, ani mi to nenahnalo strach. Vlastne som strach nemal nikdy,“ spomínal po rokoch na motokárové časy, keď mal za sebou niekoľko nehôd vo vozidle F1. „A neodradilo ma to ani neskôr. Na významných pretekoch som takmer nemal nehody. Za zmienku stojí len jedna. Prekopŕcol som sa a zlomil si rebro, to bolo všetko...“

Napokon, aj otcove obavy mali isté hranice: „Nemôžem tvrdiť, že by som mal niekedy o Michaela strach, človek však, samozrejme, občas myslí na nebezpečenstvo. Keď pretekal vo formule 1, vždy mi odľahlo, keď už bolo po štarte. To je predsa najkritickejšia fáza pretekov.“

Malého Michaela dodatočne motivovalo ešte čosi: prvé úspechy sa dostavili rýchlo. Ako päťročný, a medzi trinásť až štrnásťročnými chlapcami najmenší, vyhral svoj prvý pohár. „Bol to veľký hladko vyleštený motorový piest, priskrutkovaný na kúsku dreva.“ Mal šesť, keď získal svoj prvý titul na klubových majstrovstvách v Kerpene.

Schumacherovci však finančne nemali ustlané na ružiach. Ich materiálna situácia bola komplikovaná a Schumacherova motokára sa nemohla rovnať strojom jeho konkurentov. Michaelov otec do nej musel často montovať iba staré súčiastky a používať staré pneumatiky, ktoré konkurencia vyhodila na smetisko ako „ojazdené“. A keď raz bolo potrebné kúpiť nový motor za osemsto mariek, boli Schumacherovci v takej kritickej situácii, že veľa nechýbalo a kariéra budúcej automobilovej superstar by sa bola rýchlo skončila. Rolf Schumacher vtedy synovi povedal: „Je mi to ľúto, chlapče, ale stojí to veľmi veľa peňazí, to ti nemôžem kúpiť.“

O to, aby Michaelova kariéra predsa pokračovala, sa postarali prví sponzori, ktorí rozpoznali talent malého motokárového pilota – a tí mali podstatne lepšie finančné možnosti ako rodina Schumacherovcov. Prvý z nich bol otcov priateľ Gerd Noack, ktorý nadobudol majetok v obchode s tapetami a kobercami, druhý Jürgen Dilk, zanietený fanúšik motoristického športu, ktorý zarobil veľa peňazí prevádzkovaním hracích automatov a Schumachera sprevádzal aj neskôr. Celé roky napríklad vedie jeho oficiálny fanklub.

A tak mali Schumacherovci – a aj Michael – o jednu veľkú starosť menej. Syn mohol ďalej pretekať bez toho, aby si lámali hlavu s financovaním. Mať dlžobu pre kariéru – to by v konzervatívnej malomeštiackej rodine nikdy neprešlo. Michael to ani nikdy nenavrhol, ani od rodičov neočakával. „Od začiatku som bol vychovávaný tak, že môžem mať iba také výdavky, na aké mám.“

Budovať kariéru pomocou úverov, ako to robil napríklad Niki Lauda, aby zvládol vstup do F1, si on ani nevedel predstaviť.

Sponzori boli zároveň motiváciou. Okrem toho, že ho na dosahovanie najlepších výkonov a na to, aby zo seba vždy vydal maximum, motivovala vlastná ctižiadostivosť, cítil sa Schumacher zaviazaný aj im. „Keď mi pomáhajú, musím im aspoň niečo vrátiť tým, že robím všetko, čo dokážem. Nemôžem to nechať len tak.“

Obaja sponzori, podobne ako aj Schumacherov otec, sa vyznačovali ešte niečím – nepredstavovali typické klišé pretekárskych otcov či podporovateľov, ktorí sú na motokárových dráhach dodnes zrkadlovým odrazom známych „krasokorčuliarskych rodičov“, čo často zlyhali pri vlastnej kariére. Tí bývajú práve preto ctižiadostivejší ako ich deti, vkladajú do nich všetky nádeje a želania a sú veľmi sklamaní, často až zúriví, ak všetko nejde tak, ako si to predstavujú. Tlak takých rodičov museli strpieť aj mnohí pretekári, ktorí to dotiahli až po formulu 1. Taliana Andreu de Cesarisa, ktorý sa od roku 1980 do roku 1994 zúčastnil na dvesto ôsmich veľkých cenách, a nikdy nijakú nevyhral, napríklad otec až do čias formuly 3 fackal, keď s jeho výkonom nebol spokojný.

Na Michaela Schumachera nevyvíjal tlak nikto, pretože to vôbec nebolo potrebné. Automobilový šport ho fascinoval a on celkom presne vedel, čo chce – postúpiť, mať úspech. A úspech dosiahol najprv v regionálnych a národných mládežníckych kategóriách, neskôr aj medzi juniormi. Medzitým na rôznych pretekoch sledoval tých, ktorí boli o kúsok ďalej ako on. Roku 1980 šiel so svojím otcom do neďalekého Belgicka, kde sa v Nivelles konali majstrovstvá sveta v motokárach a tam si všimol istého jazdca nielen pre jeho krikľavú žltú helmu, ale predovšetkým pre štýl jazdy. „Bol akýsi bláznivý a veľmi výrazný...“

Tínedžer, ktorého Michael obdivoval, sa síce vtedy nestal majstrom sveta (obsadil „len“ druhé miesto), ale neskôr sa z neho stal velikán. Niekoľko rokov bol Schumacherovým idolom, neskôr meradlom výkonov a jeho prvým veľkým súperom: Ayrton Senna.

Michaelova príprava vtedy ešte nebola veľmi profesionálna. Ani v otázkach výživy (na maminých hranolčekoch si pochutnával až príliš často), ani v otázkach režimu (ako dvanásťročný napríklad šiel na dovolenke v kempe na diskotéku so staršími motokárovými kamarátmi). „Vždy som sa schoval za väčších a nejako som prekĺzol, veď som bol ešte príliš mladý...“

Napriek tomu vyhrával. Roku 1984 sa prvý raz stal juniorským majstrom Nemecka – na veľkú kariéru v motoristickom športe však ešte nemyslel. „Na začiatku bolo iba potešenie, hobby, nič viac. Bolo to niečo, z čoho som mal radosť. Keď je človek mladý, robí všetko, hrá futbal alebo tenis...“ Schumiho idolom v tínedžerskom veku bol aj jeho menovec, futbalový brankár 1. FC Köln Toni Schumacher. „Vtedy som predsa hrával futbal veľmi rád.“ A na tom sa nič nezmenilo ani neskôr.

Jazdenie na motokáre však bolo niečo iné už len preto, lebo bol najlepší, a to aj napriek tomu, že mal horšie materiálne vybavenie ako jeho konkurenti. Samozrejme, vtedy si Michael ani len nepomyslel, že raz z neho bude profesionálny pretekár, že jeho hobby sa stane dobre plateným zamestnaním. „To prišlo až neskôr, keď som mal devätnásť alebo dvadsať rokov. Že by motoristický šport mohol byť mojou budúcnosťou, som uveril až vo formule 3, keď som vstúpil do klubu Mercedes.

Školskú dochádzku Schumacher ukončil v polovici osemdesiatych rokov 20. storočia a školské časy sa uňho nespájajú vždy s najlepšími spomienkami. Najmä preto, lebo teoretické poznatky mu veľa nehovorili.

„Školu som absolvoval, ale nenávidel som ju. Každú minútu som trávil na motokárovej dráhe.“ A čoskoro sa k nemu pridal aj mladší brat Ralf. „Jasné, že domácim úlohám sme sa veľmi nevenovali.“ Nemal ich rád. Učiť sa, sedieť, opakovať slovíčka cudzieho jazyka, to mu nebolo po vôli ani o desať rokov neskôr. „Začiatkom roka 1995, keď som prišiel do Renaultu, chodil som na hodiny francúzštiny – tri hodiny denne. Takmer som sa z toho zbláznil. Bolo to na mňa jednoducho priveľa a nedokázal som si nič zapamätať.“

Naučiť sa vie iba to, čo považuje za užitočné, čo naozaj chce. Napríklad angličtinu, pretože vedel, že tento jazyk bude potrebovať v motoristickom športe. A ešte niečo Michaela v školských rokoch škrelo. Oproti lepšie situovaným spolužiakom sa cíti trocha odstrčený. „V skrini mi viseli len troje nohavice, zato moji spolužiaci boli vždy moderne vyobliekaní. Môj otec však povedal, že ak si chcem obliecť niečo iné, musím si na to zarobiť.“

Roku 1985 mal jeden z pretekárov F1 smrteľnú nehodu, ktorá takmer stopla Schumacherovu kariéru. Na dráhe v Spa v Porsche skupiny C v pretekoch majstrovstiev sveta športových áut vtedy havaroval Stefan Bellof a 1. septembra zomrel.

Pre Jürgena Dilka, ktorý Schumachera podporoval nielen finančne, ale ho na pretekoch aj často sprevádzal, bol Bellof idolom a po jeho smrti sa ho zrazu zmocnil strach. „Strach, že niečo také sa môže prihodiť aj Michaelovi. Chcel som, aby skončil. Lenže som nepočítal s tým, aký je ctižiadostivý a tvrdohlavý.“ Michael za ním prišiel so slzami v očiach a povedal: „Pán Dilk, prosím, chodievajte so mnou na preteky aj ďalej. Nič sa mi nestane. Sľubujem vám, že si dám pozor. Veď ja nechcem jazdiť vo formule 1,ale iba na motokárach. A to nie je také nebezpečné.“

Dilk sa dal presvedčiť, podporoval Michaela ďalej a zháňal preňho aj sponzorské príspevky od podnikov, od predajcov áut, majiteľov servisov. A Schumacher jazdil od úspechu k úspechu. Roku 1985 sa stal druhý raz nemeckým juniorským majstrom a juniorským vicemajstrom, roku 1986 bol tretí na nemeckých majstrovstvách, roku 1987 bol majstrom Nemecka aj Európy. V tomto čase do motoristického športu vnikol hlbšie aj technicky – učil sa za automechanika; jeho prvý plat bol 528 mariek brutto. S učením však nezačal preto, že by sa mienil údržbou a opravami áut neskôr živiť, veď si nevedel ani len predstaviť, že by pracoval tak presne a precízne, ako sa to od automechanikov vyžaduje. „Táto učňovka však pre mňa v motoristickom športe určite znamená výhodu. Keď sa človek vyzná v technike, môže oveľa presnejšie opísať, ako sa vozidlo správa, dokonca mu napadne, čo by sa mohlo zmeniť a vylepšiť.“

Jeden z jeho majstrov neskôr prezradil, že v praktických predmetoch bol veľmi dobrý, ale teóriu nebral až tak vážne. Dokonca sa vraj chcel vykašlať na záverečnú skúšku, ale všetci ho prehovárali, aby na ňu bezpodmienečne šiel, pretože tak bude mať v rukách prinajmenšom poriadne remeslo. Tak šiel a skúšku zvládol dokonca s polročným predstihom.

A bravúrne zvládol aj nasledujúcu veľkú skúšku na pretekárskej dráhe, teda prestup z motokáry do naozajstného pretekárskeho auta.

3.
Cesta nahor

ZKerpenu doveľkého sveta

Sveta naozajstných pretekárskych áut sa Michael Schumacher dotkol prvý raz najeseň 1987. Aopäť mu pritom pomohol Jürgen Dilk, ktorý nadväzoval kontaktyapostaral sa oto, aby si Michael smel natestovacích jazdách naokruhu vHockenheime vyskúšať formulu Ford 1600 tímu Eufra.

Noc predtým bol Michael veľmi nervózny, takmer oka nezažmúril. Okrem iného ho trápilo aj to, ako ači vôbec sa napreteky dostane. Veď jeho rodičia nemali nielen nazvyš peňazí, ale ani auto, ktorým by ho doHockenheimu odviezli. Popolnoci sa mu podarilo skontaktovať sDilkom aten mu sľúbil, že ho napreteky odvezie. Michael sa napriek tomu obával, že jeho sponzorovi čosi zabráni, aby poňho mohol prísť.

Pravdaže, všetko dopadlo dobre. Dilk prišiel, odviezol ho aMichael mal podvadsiatich testovacích okruhoch vovrecku zmluvu. Ešte vtom istom roku sa potom zúčastnil naštvoro pretekov formuly Ford adokonca sa stal nemeckým vicemajstrom.

Naprvých pretekoch ho kamaráti motivovali navýkon dosť nezvyčajne. Strčili mu podnos časopis Playboy asľúbili, že ak vyhrá, bude si môcť vybrať niektorú zmodeliek. Keď si však Michael posvojom víťazstve žiadal sľúbenú odmenu, vytrhli kamaráti zčasopisu jednu stranu apodali mu ju slakonickým: „Tu ju máš!“

Orok neskôr štartoval Michael Schumacher dokonca voviacerých sériách. Voformule Ford získal nemecký aeurópsky majstrovský titul, ba pridal aj nemecký majstrovský titul voformule König apotvrdil predpoklad zpredchádzajúceho roka: presedlať zmotokárového do „naozajstného“ automobilového športu nebolo preňho vôbec ťažké – vyhrával preteky vovšetkých triedach. Jeho talent sa presadil ajeho víťazstvá sa stali takmer bežnými.

Zovšetkých majstrov vdorasteneckých triedach sa však ani zďaleka nestávajú svetové hviezdy formuly 1. Nato,aby ako hviezdy zažiarili, potrebujú okrem talentu aj tvrdosť, schopnosť presadiť sa, absolútnu cieľavedomosť aaj šťastie byť vsprávnom čase nasprávnom mieste. Aobyčajne potrebujú aj sponzorov, mecenášov, ktorí financujú ďalší postup nahor.

Najeseň 1988 sa musel Michael Schumacher, ktorý už mal titul majstra formuly König aj titul európskeho vicemajstra formuly Ford, rozhodnúť ako ďalej. Mal šťastie. Jeho výkony si totiž všimli správni ľudia.

Willi Weber, úspešný tímový šéf formuly 3, ktorý sJoachimom Winkelhockom získal titul nemeckého majstra, práve hľadal náhradu zaWinkelhocka, ktorý chcel odísť zformuly 3, pretože kul plány, ako by sa dostal doformuly 1. Weber sa teda obzeral poautomobilovej scéne avypytoval sa natalenty. Oslovil aj Domingosa Piedadeho, vtedajšieho konateľa AMG Mercedes, Portugalca, ktorý bol voformule 1 už dlho doma. Začiatkom avpolovici osemdesiatych rokov 20. storočia sa staral oMicheleho Alboreta aistý čas trochu aj oAyrtona Sennu. Piedade navyše veľmi dobre poznal aj nemeckú automobilovú juniorskú scénu avyznal sa predovšetkým vmotokárovom športe, pretože vňom boli aktívni aj obaja jeho synovia. Jeho odporúčanie Weberovi: „Je tam jeden, to je trieda – Michael Schumacher.“ Weberovi tento tip potvrdil aj Gerd Krämer zMercedesu, ktorý mal voformule 1 dlhé roky nastarosti VIP ľudí, kamarátil sa smnohými hviezdami azaujímal sa odorast. Weberovi povedal: „Pozri si niekedy Schumachera.“

Weber to urobil – aokamžite sa nadchol. „Svoj“ budúci klenot automobilového športu videl prvý raz napretekoch formuly König naokruhu vSalzburgu, voveľkom lejaku. Michael štartoval zosiedmeho miesta – apoprvom okruhu prišiel prvý.

Weberovi však imponovalo nielen jeho prvenstvo, ale aj „precíznosť, sakou jazdil, čistota jeho línií, ktoré boli vkaždom okruhu rovnaké, jeho ovládanie auta“. Potom si ho pozrel ešte dvakrát – napretekoch formuly Ford vMainz-Finthene avHockenheime. Nakoniec bol absolútne presvedčený: „Ten chalan je taký dobrý, že si zaslúži dostať šancu. Všetko, čo robí, pôsobí ľahko, hravo, suverénne. Bude zneho niečo mimoriadne.“

Nakoniec Michaelovi ponúkol test vosvojom aute formuly 3. Premladého pretekára to, samozrejme, znamenalo čosi ako Vianoce anarodeniny vjednom.

Dopretekárskeho vozidla formuly 3 si Michael sadol prvý raz vNürburgringu a, pravdaže, hneď chcel ukázať, čo dokáže. Bleskovo nabral rýchlosť, ale popiatich kolách narazil autom dozvodidiel. „Moja chyba,“ povedal úprimne Willimu Weberovi, aten reagoval inak, ako by vtakej situácii zrejme reagovala väčšina tímových šéfov. Mladí pretekári, ktorí nasvojej prvej testovacej jazde niečo pokazili, totiž potom často premrhali všetky svoje šance. Weber však Michaelovu kolíziu komentoval pokojne: „Autu sa nestalo nič vážne, opravíme ho apotom pôjdeš ešte raz.“

Medzitým si Schumacher uvedomil, že šiel navec silene, preháňal to, ato nemohlo dobre dopadnúť. „Apredovšetkým preto som nebol taký rýchly, ako by som mohol.“ Druhý rozjazd šiel oveľa pokojnejšie (prinajmenšom sa tak zdalo) ahneď bol výrazne rýchlejší ako predtým. Dokonca ojeden apol sekundy rýchlejší ako kmeňový pilot Weberovej stajne formuly 3 WTS. Šéfovi tímu bolo okamžite jasné – predtucha ho neklamala, že vMichaelovi Schumacherovi našiel absolútny supertalent. Okamžite mu ponúkol možnosť zúčastniť sa roku 1989 nanemeckých majstrovstvách formuly 3 zatím WTS.

Schumacher bol, samozrejme, nadšený, ale bol aj realista. Vedel, čo taká sezóna formuly 3 stojí: člen top tímu musí položiť nastôl až trištvrte milióna mariek. „Bolo by to úžasné,“ povedal. „Iste, robil by som to radšej ako čokoľvek iné, ale nemám peniaze.“ Pravdaže, Weber už nadtým problémom uvažoval – adospel krozhodnutiu, ktoré bolo preňho aj preSchumachera zdlhodobého hľadiska vpravom zmysle slova nanezaplatenie. Hoci vtedy to ešte nevedel, dôveroval tomuto chlapcovi natoľko, že riskoval vlastné peniaze asezónu Michaelovi financoval on. Aon niesol aj všetko riziko, ktoré stým bolo spojené. Pravdaže, ak by sa našli sponzori, bolo by to bývalo jednoduchšie.

„Kumne nemusíš prísť speniazmi, len musíš jazdiť tak ako doteraz,“ povedal Michaelovi, ba sľúbil mu dokonca, že mu bude vyplácať symbolickú mesačnú mzdu. Ešte vten večer podpísali zmluvu. Anielen zmluvu naformulu 3 vsezóne 1989, ale aj manažérsku zmluvu medzi Weberom aSchumacherom naďalších desať rokov. To znamenalo, že obaja chceli absolvovať cestu až naabsolútny vrchol spolu. Jasné, že obchodník Weber myslel naprofit – ak Schumacherovi umožní urobiť kariéru, tak chce mať vprípade, že sa cieľ splní, zisk. Aako sa vyjadril, slávny žreb, ktorý voľakedy ako jediný kúpil vlotérii, mu nakoniec priniesol jackpot.

Vedel však, že surový diamant, ktorý vMichaelovi získal, treba obrúsiť. Vaute anapretekárskej dráhe iba trochu, inde dosť. Michael, ktorého medzičasom prijali doprogramu podpory dorastu spoločnosti ONS (Oberste Nationale Sportkommission für den Automobilsport in Deutschland GmbH – Najvyššia národná športová komisia preautomobilový šport vNemecku, spol. sr. o.), čopredstavuje 200 000 mariek sponzorskej sumy pretím, sa poprvý raz dostal dopozornosti verejnosti. Akto chce postúpiť, musí zodpovedajúco vystupovať. Priprvých krokoch natejto ceste, vktorej neskôr pokračovala škola Mercedesu, sprevádzal svojho chránenca Weber.

ASchumacher natej ceste okamžite zožal úspech. Vybojoval tri tretie miesta vprvých troje pretekov, atým aj vedúcu pozíciu vmajstrovstvách. Zároveň dokázal, že si ani ako nováčik nedá odkonkurencie brnkať ponose. Keď sa doňho napríklad pustil už výraznejšie etablovaný Michael Bartels, neskôr známy ako dlhoročný priateľ Steffi Grafovej, bránil sa: „Bartels namňa išiel naplno zboku, to predsa nie je možné.“ Následkom akcie bolo pokrivené krídlo, čo Michaela stálo víťazstvo vjedných pretekoch formuly 3.

Víťazstvo sa však čoskoro dostavilo. Vmajstrovstvách si Michael držal vedúcu pozíciu azatienil aj Franka Schmicklera, ten štartoval zaWTS ako pilot číslo 1. Prvý raz triumfoval nasvojich piatych pretekoch vrakúskom Zeltwegu, vťažkých podmienkach, vlejaku, potvrdom súboji sHeinzom-Haraldom Frentzenom. Willimu Weberovi však boli rýchle úspechy jeho chránenca takmer nepríjemné: „Dúfajme, že mu sláva nestúpne dohlavy, veď je ešte taký mladý amá sa ešte čo učiť.“

Lenže Michael Schumacher sa držal prizemi. Niekoľko nie celkom dobrých výsledkov vlete ho stálo vedenie vmajstrovstvách. Predbehli ho Rakúšania Karl Wendlinger aHeinz-Harald Frentzen. Keď sa skupina formuly 3 zišla napredposlednú jazdu majstrovstiev naNürburgringu, zdalo sa, že sa bude rozhodovať už len medzi Wendlingerom aFrentzenom. No keď sa domajstrovstiev ešte raz zamiešal Michael Bartels, bolo vofinále vHockenheime opäť všetko otvorené: Bartels vytlačil Frentzena zdráhy adomanévru zamiešal aj Wendlingera. Schumacher teda suverénne oslávil svoje druhé víťazstvo sezóny.

Lenže vHockenheime sa poradie premiešalo aSchumacher bol napokon tretí, tesne zaFrentzenom. Willi Weber však zostrateného titulu vôbec nebol nešťastný: „Michael môže umňa voformule 3 pretekať ďalší rok amá nový cieľ. Keby bol majstrom už teraz, veľa by to neprinieslo, aja by som nevedel, kam sním. Takto môžeme zaútočiť vroku 1990 natitul.“

Situáciu mu neuľahčili ani prvé nenávistné komentáre zvonka. Potom však tento dvadsaťjedenročný pretekár všetkým ukázal, že Michaela Schumachera neradno podceňovať. Oddna kariéry, kde sa ocitol, sa odrazil obdivuhodným štýlom. Zošestoro nasledujúcich pretekov pätoro vyhral, raz bol druhý. „Najdôležitejšie bolo nestratiť nervy, neriešiť pozlom začiatku nič silene, ale vpokoji dôsledne pracovať ďalej.“