Start

Dolores Redondo  

EL GUARDIÁN INVISIBLE  

Copyright © 2013 by Dolores Redondo  

By Agreement with Pontas Literary & Film Agency  

Translation © 2013 by Želmíra Čížová and Oľga Hlaváčová  

Jacket design © 2013 by Emil Křižka.  

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar  

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.  

Prekladateľka Želmíra Čížová ďakuje za cennú pomoc.  

Zo španielskeho originálu El guardián invisible (Ediciones Destino,  

S. A., Barcelona 2013) preložili Želmíra Čížová a Oľga Hlaváčová.  

Redigovala Elena Račková.  

Obálku navrhol Emil Křižka.  

Technická redaktorka Helena Oleňová.  

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013  

ako svoju 491. publikáciu v elektronickej podobe.   

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.  

ISBN 978-80-551-3630-1

Eduardovi, na žiadosť ktorého som napísala túto knihu, 

a Ricardovi Domingovi, ktorý ho videl, hoci bol neviditeľný. 

Rubénovi a Esthere, vďaka ktorým som plakala od smiechu. 

Zabúdanie je mimovoľné.  

Čím viac chceš na niečo zabudnúť,  

tým viac ťa to prenasleduje. 

WILLIAM JONAS BARKLEY 

Ale, drahé dieťa, toto jablko nie je  

ako ostatné, toto jablko je zázračné. 

WALT DISNEY: Snehulienka 

1 

Ainhoa Elizasuová bola druhá obeť basajauna¹, hoci vtedy ho v novinách ešte tak nenazývali. Až po istom čase vyšlo najavo, že okolo mŕtvych tiel našli zvieracie chlpy, kúsky kože a stopy, ktoré sotva mohli mať ľudský pôvod. Ľudia to pripisovali akémusi ponurému očistnému rituálu. Akoby telá tých mladých dievčat v roztrhaných šatách, s vyholeným ohanbím a s rukami zloženými v panenskej pozícii poznačila akási pradávna diabolská a nadpozemská sila. 

Keď inšpektorke Amaii Salazarovej na svitaní zavolali, aby sa dostavila na miesto činu, vždy konala podľa zaužívaného stereotypu: vypla budík, aby Jamesa nezobudila príliš zavčasu, načiahla sa po pohodené šaty a telefón a veľmi pomaly schádzala po schodoch do kuchyne. Usrkávala si z bielej kávy, pričom sa obliekala a zároveň písala mužovi odkaz. Potom sa nasúkala do auta a ponorená do neplodných myšlienok, ktoré ju prenasledovali ako zvyšky nedokončenej bezsennej noci, šoférovala. V hlave jej šumelo ako vždy, keď vstávala ešte pred brieždením. Z Pamplony až na miesto, kde na ňu čakala obeť, jej to trvalo vyše hodiny. Horko-ťažko vybrala príliš ostrú zákrutu a pískanie kolies jej pripomenulo, aká je roztržitá. Prinútila sa pozornejšie sledovať kľukatú cestu, ktorá stúpala dohora a vnárala sa do hustých lesov obklopujúcich Elizondo. O päť minút už zabrzdila pri rozsvietených reflektoroch a hneď si všimla športové auto doktora Jorgeho San Martína a džíp sudkyne Estébanezovej. Vystúpila z auta a obišla ho, aby si z kufra vybrala gumáky. Obúvala si ich, pridržiavajúc sa kapoty, ale to už k nej prichádzali podinšpektor Jonan Etxaide a inšpektor Montes. 

„Nevyzerá to dobre, šéfka, je to ešte decko,“ pozeral Jonan do svojich poznámok. „Má tak dvanásť, možno trinásť rokov. Rodičia ohlásili, že dievča do jedenástej večer neprišlo domov.“ 

„Trocha priskoro na hlásenie o nezvestnosti,“ zapochybovala Amaia. 

„Iste, lenže ako to vyzerá, už asi desať minút po ôsmej volala na mobil staršiemu bratovi a povedala mu, že zmeškala autobus do Arizkunu.“ 

„A ten brat až do jedenástej nič nepovedal?“ 

„Veď viete, ako to chodí: ,Naši ma zabijú. Prosím ťa, nikomu ani slovo! Skúsim zistiť, či by ma domov nezviezol foter nejakej mojej kamošky.‘ Takže držal basu a začal sa hrať na playstation. Keď však o jedenástej zistil, že sestra ešte stále nie je doma a matka začala hysterčiť, povedal im, že Ainhoa volala. Rodičia šli na komisariát v Elizonde a tvrdili, že ich dcére sa určite niečo stalo. Nedvíha mobil a oni že už volali všetkým jej kamarátkam. Našla ju hliadka. Keď strážnici vošli do zákruty, na okraji cesty zbadali dievčenské topánky,“ povedal Jonan a baterkou posvietil na miesto na kraji asfaltky, kde sa vynímali čierne lakovky s nižším opätkom. Amaia sa sklonila, aby sa im lepšie prizrela. 

„Sú starostlivo uložené, niekto sa ich už dotýkal?“ spýtala sa. Jonan opäť nazrel do poznámok. Amaia si pomyslela, že prítomnosť tohto mladého podinšpektora, ktorý je navyše antropológ aj archeológ, je ako dar z nebies pri takých náročných prípadoch, na aký vyzeral byť práve tento. 

„Nie. Takto ich už našli, pekne vyrovnané, so špičkami obrátenými smerom k ceste.“ 

„Povedz kolegom, nech sem prídu, keď skončia, a pozrú sa na odtlačky vnútri topánok. Ten, kto ich takto položil, musel dnu vložiť prsty.“ 

Inšpektor Montes, ktorý stále mlčal a vytrvalo si obzeral špičky svojich značkových talianskych topánok, zrazu prudko zdvihol hlavu, akoby precitol z hlbokého sna. 

„Salazarová,“ zahuhňal namiesto pozdravu. A hneď vykročil k okraju cesty, ani na ňu nepočkal. Amaia sa zmohla na zmätené gesto a obrátila sa k Jonanovi. 

„A tomu sa čo stalo?“ 

„Neviem, šéfka, prišli sme spolu autom z Pamplony, ale on celou cestou mlčal ako hrob. Mám dojem, že si trocha prihol.“ 

Áno, aj jej to napadlo. Od rozvodu to išlo s inšpektorom Montesom od desiatich k piatim a nesvedčila o tom iba jeho nová záľuba v talianskych topánkach a krikľavých viazankách. V posledných týždňoch bol mimoriadne nesústredený, ponorený do svojho vnútorného, chladného a nepreniknuteľného, takmer autistického sveta. 

„Kde je to dievča?“ 

„Pri rieke. Treba tam zísť dolu svahom,“ povedal Jonan a s ospravedlňujúcim sa výrazom ukázal na roklinu, akoby sa sám nejakým spôsobom pričinil o to, že telo leží práve tam. 

Ako zostupovala dolu svahom, vyhĺbenom do skaly tisícročnou riekou, videla v diaľke reflektory a pásky, ktoré ohraničovali miesto policajného zásahu. Neďaleko sa sudkyňa Estébanezová potichu rozprávala so súdnym zapisovateľom, pričom občas pohľadom zablúdila k miestu, kde ležalo telo. Obďaleč dvaja policajní technici s praskajúcimi bleskami fotoaparátov neúnavne zvečňovali telo zo všetkých uhlov. Pri mŕtvole kľačal jeden zo znalcov Navarrského ústavu súdneho lekárstva a podľa všetkého meral teplotu pečene. 

Amaia s uspokojením konštatovala, že nikto z prítomných nevybočil z chodníka, ktorý policajti, čo ako prví prišli na miesto činu, vymedzili na príchod a odchod z ohraničeného priestoru. Aj tak však mala dojem, ako napokon vždy, že je tu priveľa ľudí. Bol to pocit takmer absurdný, ktorý možno pramenil z jej katolíckej výchovy, ale už to bolo tak, jednoducho, keď sa ocitla pri mŕtvole, žiadalo sa jej trocha súkromia, aby sa mohla sústrediť. Tento pocit mávala aj na cintorínoch, ale najviac na ňu doliehal v jej profesionálnom živote, keď potrebovala byť nad vecou a duchom vzdialená od všetkých, čo tam pobehovali okolo tela, ktoré bolo jediným protagonistom v hre jedného vraha, hoci mĺkvym, tichým a nič netušiacim o svojej hrôze. Prichádzala k nej pomaly a pozorne si všímala miesto, ktoré si niekto vybral na smrť. Pri rieke sa vytvorila pláž so sivými okruhliakmi, ktoré sem priplavila vysoká voda minulej jari. Bol to asi deväť metrov široký suchý jazyk, ktorý siahal, až kam dovidela v úbohom svetle začínajúceho sa rána. Druhý breh sotva štyri metre širokej rieky sa strácal v hlbokom lese, ktorý bol na postupe čoraz hustejší. Inšpektorka počkala pár sekúnd, kým policajný technik dorobil posledné snímky mŕtveho tela, a keď skončil, podišla bližšie a zastala pri nohách dievčaťa. Ako mala vo zvyku, očistila si myseľ od akýchkoľvek myšlienok, pozrela na mŕtvolu ležiacu pri rieke a krátko sa ticho pomodlila. Až potom sa cítila pripravená, aby ju videla ako dielo vraha. 

Ainhoa Elizasuová mala zaživa krásne gaštanové oči, ktoré sa teraz upierali do nekonečnej prázdnoty, zaseknuté vo výraze prekvapenia. Na hlave, zľahka naklonenej smerom dozadu, bolo vidieť kúsok hrubého povrazu, ktorý sa jej zarezával do krku, až sa v ňom takmer strácal. Amaia sa nachýlila nad telo, aby sa pozrela na uzol. 

„Dokonca nie je ani zauzlený, jednoducho ho iba sťahoval, až kým dievča neprestalo dýchať,“ zamrmlala akoby pre seba. 

„Musel byť silný, že by muž?“ poznamenal Jonan za jej chrbtom. 

„Je to možné, hoci dievča nie je veľmi vysoké, tak meter päťdesiat-päťdesiatpäť, a navyše je veľmi chudá, pokojne to mohla byť aj žena.“ 

Doktor San Martín, hneď ako sa s náznakom bozku na ruku úctivo rozlúčil so sudkyňou a súdnym zapisovateľom, s ktorými sa až dovtedy rozprával, podišiel k mŕtvole.  

„Inšpektorka Salazarová, vždy je pre mňa cťou vidieť vás, hoci aj za takýchto okolností,“ povedal nadnesene. 

„Rovnako aj pre mňa, doktor San Martín. Takže, aký je váš názor na to, čo tu máme?“ 

Doktor si poznamenal všetko, čo mu povedal technik, letmo nahliadol do svojich poznámok a pritom sa nakláňal nad mŕtvolu, hoci predtým venoval uznanlivý pohľad Jonanovi, odhadujúc jeho mladosť a vedomosti. Tento pohľad Amaia veľmi dobre poznala. Pred pár rokmi bola aj ona len mladá zástupkyňa inšpektora a on ju zaúčal do tajomstiev smrti. Bolo to potešenie, ktoré si uznávaný profesor San Martín nikdy nenechal ujsť. 

„Poďte bližšie, Etxaide, poďte sem, možno sa niečo priučíte.“ 

Doktor San Martín si navliekol chirurgické rukavice, ktoré vybral z koženej tašky značky Gladstone, a opatrne začal prehmatávať sánku, krk a ruky dievčaťa. 

„Čo viete o rigor mortis, Etxaide?“ 

Jonan si povzdychol a spustil tónom, akým pravdepodobne ako študent odpovedal na otázky profesorov. 

„No, viem, že sa začína prejavovať na viečkach asi tri hodiny po smrti, rozširuje sa na tvár a krk a odtiaľ až na hruď, až napokon zasiahne trup a končatiny. Za normálnych okolností sa kompletná stuhnutosť dostaví asi za dvanásť hodín a postupne zmizne v opačnom poradí asi v priebehu tridsiatich šiestich.“  

„Nie zlé, čo ešte?“ pobádal ho doktor. 

„Je jedným z najdôležitejších faktorov pri určovaní času smrti.“ 

„A myslíte si, že by bolo možné odhadnúť ho len na základe stupňa rigor mortis?“ 

„Nooo...“ zaváhal Jonan. 

„Rozhodne nie,“ konštatoval San Martín. „Stupeň stuhnutosti môže byť odlišný v závislosti od stavu svalstva zosnulého, od izbovej alebo vonkajšej teploty, ako v tomto prípade, od extrémnych teplôt, ktoré môžu zdanlivo poukazovať na rigor mortis, napríklad keď bola mŕtvola vystavená vysokej teplote alebo ju zasiahne posmrtný kŕč. Viete, čo to je?“ 

„Myslím, že tak nazývame to, keď sa v momente smrti svaly končatín stiahnu natoľko, že by bolo takmer nemožné vytrhnúť z nich akýkoľvek predmet, ktorý by akurát vtedy držali.“ 

„Presne tak, a preto na pleciach súdneho patológa leží veľká zodpovednosť. Čas smrti nemožno stanoviť bez toho, aby sme nevzali do úvahy všetky tieto okolnosti a, samozrejme, aj hypostázu... Posmrtnú bledosť, aby ste mi rozumeli. Určite ste už videli, ako si v amerických seriáloch súdny lekár kľakne k telu a o dve minúty už stanoví hodinu smrti,“ povedal a teatrálne nadvihol obočie. „Ale ja vám poviem, že to je blud. Hoci analýza množstva draslíka v očnom moku zaznamenala veľký pokrok, hodinu smrti budem môcť presnejšie stanoviť až po pitve. Teraz a s tým, čo mám pred sebou, môžem s istotou vyhlásiť iba toľkoto: trinásť rokov, žena. Podľa teploty pečene by som odhadoval, že je mŕtva asi tak dve hodiny. Ešte sa nedostavil rigor,“ skonštatoval a znova sa dotkol sánky dievčaťa. 

„To približne zodpovedá času, keď volala domov, a potom aj s oznámením jej rodičov. Áno, sotva dve hodiny.“ 

Amaia počkala, až vstal, a potom sama pokľakla k dievčine. Dobre si všimla, ako sa Jonanovi uľavilo, keď sa oslobodil od všetečných otázok súdneho lekára. Oči hľadiace do prázdna a pootvorené ústa, akoby prekvapené alebo možno v poslednom pokuse nadýchnuť sa, zdôraznili na jej tvári úžas, aký mávajú v očiach deti na oslave svojich narodenín. Šaty mala celé rozpárané čistými rezmi od krku až po slabiny. Zároveň boli roztvorené na obe strany ako obal nejakého hrôzostrašného daru. Jemný vánok od rieky trocha pohýbal rovnými vlasmi dievčaťa a Amaii udrela do nosa vôňa šampónu zmiešaná s inou, ostrejšou, tabakovou vôňou. Amaia si položila otázku, či azda fajčila. 

„Cítiť z nej tabak. Mala kabelku?“ 

„Áno, mala. Ešte sme ju nenašli, ale moji ľudia prehľadávajú terén v okruhu jedného kilometra smerom nadol,“ povedal inšpektor Montes a rukou ukázal k rieke. 

„Spýtajte sa jej kamarátok, kde a s kým boli.“ 

„Len čo sa rozvidnie, šéfka,“ povedal Jonan a poklopkal si na hodinky. „Jej kamarátky sú trinásťročné decká, určite ešte spia.“ 

Zamerala sa na ruky, ktoré ležali pozdĺž tela. Boli biele, nepoškvrnené, s dlaňami obrátenými nahor. 

„Všimli ste si, v akej polohe má ruky? Toto bol určite niečí zámer.“ 

„Aj ja si to myslím,“ poznamenal Montes, ktorý ešte vždy stál vedľa Jonana. 

„Nech ich odfotia a potom ich čo najskôr zaistite! Je možné, že sa bránila. Aj keď nechty a ruky vyzerajú pomerne čisté, možno budeme mať šťastie,“ povedala a obrátila sa na policajného technika. Ten sa pri Amaii znova sklonil k dievčaťu. 

„Musíme počkať na výsledky pitvy, ale ja by som povedala, že príčinou smrti bolo zahrdúsenie, a vzhľadom na silu, s akou sa povraz zarezal do pokožky, domnievam sa, že všetko sa odohralo veľmi rýchlo. Rezy na tele sú len povrchové, mali poškodiť len šaty. Boli vykonané veľmi ostrým predmetom: britvou, nerezovým nožom, možno skalpelom. To ti poviem neskôr, ale keď to robil, dievča už bolo mŕtve. Nie je tu takmer žiadna krv.“ 

„A to na ohanbí?“ zasiahol Montes. 

„Myslím si, že na odstránenie ochlpenia na ohanbí použil ten istý ostrý predmet.“ 

„Že by si kúsok ponechal ako trofej, šéfka?“ poznamenal Jonan. 

„Nie, to si nemyslím. Pozri sa, ako ich rozhádzal po oboch stranách tela,“ ukázala Amaia na chumáče jemných chĺpkov. „Skôr to vyzerá tak, že ich chcel odstrániť a nahradiť ich týmto,“ povedala a ukázala na lepkavý žltkastý koláčik, ktorý sa vynímal na vyholenom rozkroku dievčaťa. 

„Všivák mizerný! Prečo niekto robí takéto veci? Nestačilo mu, že dievča zabil, ešte jej tam položí aj toto. Čo sa asi preháňa hlavou niekomu, kto spácha čosi takéto?“ vyhŕkol Jonan s odporom. 

„To je tvoja robota, chlapče, ty musíš prísť na to, čo si myslí tá sviňa,“ povedal Montes a vybral sa k doktorovi San Martínovi. 

„Bola znásilnená?“ 

„Povedal by som, že nie, ale nemôžem si byť istý, kým ju dôkladnejšie neprezriem. Spôsob, ako ju tu vystavil, má značné sexuálne podfarbenie... Roztrhané šaty, obnažené prsia, vyholené ohanbie... A ešte ten koláč... Vyzerá to ako maslové pečivo, alebo čo...“ 

„Je to txatxingorri,“ zamiešala sa Amaia. „Zákusok typický pre túto lokalitu, hoci tento je o čosi menší, ako som ich ja zvykla vídať. Ale určite je to txatxingorri, bezpečne. Maslo, múka, vajcia, cukor, droždie a oškvarky, z toho sa vypracuje cesto. Je to veľmi starý recept. Jonan, dohliadnite, aby ho priložili k dôkazom! A prosím vás,“ povedala Amaia a obrátila sa pritom na všetkých, „o tom koláči nikomu ani slovo, nateraz bude táto informácia dôverná.“ 

Všetci prikývli. 

„Tu sme skončili. San Martín, je vaša. Uvidíme sa na patológii.“ 

Amaia sa vystrela a venovala dievčaťu posledný pohľad, potom už začala stúpať hore svahom k svojmu autu. 

1)basajaun: doslova „pán lesa“ 

2 

V to ráno si inšpektor Montes vybral vyzývavú, nepochybne veľmi drahú viazanku z modrofialového hodvábu, ktorá sa žiarivo vynímala na jeho svetlofialovej košeli. Umelecký dojem bol dokonalý, hoci vyzeral tak trocha ako policajt z Miami, teda trocha vyzývavo. To isté si asi mysleli aj policajti, ktorí sa s ním viezli vo výťahu. Amaii neunikol výsmešný posunok, ktorý jeden z nich adresoval druhému, keď vystupovali. Pozrela na Montesa, pravdepodobne to videl aj on, no napriek tomu pokojne prechádzal svojimi poznámkami v digitálnom záznamníku, obklopený oblakom vône od Armaniho a zdanlivo si nevšímajúc rozruch, ktorý vyvolával. 

Dvere rokovacej miestnosti boli zatvorené, ešte však nestihla ani stlačiť kľučku, keď ich znútra otvoril policajt v uniforme, ktorý akoby tam už dávno stál a iba čakal na ich príchod. Odstúpil nabok a odkryl im tak pohľad do priestrannej a presvetlenej rokovačky, kde inšpektorka Salazarová zbadala viac ľudí, ako očakávala. Komisár sedel za vrchstolom a po jeho pravici boli ešte dve miesta prázdne. Vyzval ich, aby podišli bližšie, a ako kráčali cez miestnosť, predstavoval ich navzájom. 

„Inšpektorka Salazarová, inšpektor Montes, inšpektora Rodrígueza zo súdneho už asi poznáte, aj doktora San Martína. Podinšpektor Aguirre z drogového, podinšpektor Zabalza a inšpektor Iriarte z komisariátu v Elizonde. Včera, keď sa našla mŕtvola, náhodou v Elizonde neboli.“ 

Amaia im podala ruku a tým, čo už poznala, namiesto pozdravu kývla rukou.  

„Inšpektorka Salazarová, inšpektor Montes, zavolal som vás sem preto, lebo mám pocit, že prípad Ainhoy Elizasuovej nám prinesie viac problémov, ako by sme čakali,“ povedal komisár a sadol si, pričom naznačil aj ostatným, aby urobili to isté. „Dnes ráno sa s nami spojil inšpektor Iriarte a informoval nás o určitých faktoch, ktoré by mohli byť dôležité v záujme napredovania prípadu, ktorým sa zaoberáte.“ 

Inšpektor Iriarte sa naklonil dopredu a položil na stôl pár praciek, aké nosia aizkolari².  

„Pred mesiacom, presnejšie piateho januára,“ začal a pozeral sa pritom do poznámok v malom notese potiahnutom čiernou kožou, ktorý sa takmer strácal v jeho rukách, „istý pastier z Elizonda, ktorý viedol svoje ovce k rieke, objavil mŕtvolu dievčaťa, sedemnásťročnej Carly Huarteovej. Zmizla v posledný deň roka po tom, čo bola s priateľkami a so svojím chlapcom na diskotéke Cras Test v Elizonde. Okolo štvrtej nadránom s ním odišla a o trištvrte hodiny sa ten mládenec vrátil sám. Priateľovi povedal, že sa pohádali a že ona nahnevaná vystúpila z auta a ďalej išla peši. Priateľ ho presvedčil, aby ju šli hľadať, vrátili sa asi o hodinu, ale po dievčine nebolo ani stopy. Vypovedali, že ich to veľmi netrápilo, pretože v tamojších končinách sa potuluje veľa dvojíc a narkomanov; okrem toho, dievča mnohí poznali, tak predpokladali, že ju niekto zviezol. V aute jej priateľa sme našli vlasy dievčiny a ramienko od silikónovej podprsenky.“ 

Iriarte sa nadýchol, a kým pokračoval, pozrel na Montesa a Amaiu. 

„A teraz príde niečo, čo by vás mohlo zaujímať. Carlu objavili asi dva kilometre od miesta, kde našli Ainhou Elizasuovú. Bola uškrtená špagátom na balenie a šaty mala roztrhané odhora až dolu.“ 

Amaia venovala Montesovi znepokojený pohľad. 

„Pamätám sa, že som o tomto prípade čítala v novinách. Mala vyholené ohanbie?“ 

Iriarte pozrel na podinšpektora Zabalzu, ktorý odpovedal: „Isté je, že ohanbie vôbec nemala, celú tú oblasť mala vyhryznutú, akoby to urobili zvieratá. V pitevnej správe sú zadokumentované hryznutia aspoň od troch druhov zvierat aj prítomnosť nejakých chlpov, ktoré by poukazovali na diviaka, líšku, možno na medveďa.“ 

„Preboha! Medveď?“ zvolala Amaia a neveriacky sa zasmiala. 

„Nie sme si istí, vzorky sme poslali do Pyrenejského výskumného ústavu ploskochodcov a ešte sme od nich nedostali odpoveď, lenže...“ 

„A čo koláč?“ 

„Aký koláč, nijaký tam nebol... Alebo možno áno, možno tam bol. To by vysvetľovalo uhryznutia na ohanbí, zvieratá by totiž lákala neznáma sladká vôňa.“ 

„Bola uhryznutá aj na iných častiach tela?“ 

„Nie, iné uhryznutia už nemala, ale našli sa stopy po kopytách.“ 

„A zvyšky pohlavného ochlpenia boli pohodené okolo mŕtvoly?“ pátrala Amaia. 

„Nič také, ale musíte mať na pamäti, že telo Carly Huarteovej bolo čiastočne ponorené vo vode, od členkov až po boky, a že niekoľko dní po jej zmiznutí extrémne pršalo. Ak tam aj niečo bolo, odniesla to voda.“ 

„A to vám včera, keď ste obhliadali to dievča, nenapadlo?“ obrátila sa Amaia s otázkou na súdneho lekára. 

„Ale iste,“ pritakal San Martín, „ale celá vec ešte nie je jasná, sú tu len isté podobnosti. Viete, koľko mŕtvol vídam ku koncu roka? V mnohých prípadoch nachádzame spoločné znaky, hoci medzi nimi neexistuje nijaká spojitosť. Akokoľvek, samozrejme, že som si to všimol, ale skôr ako sa vyslovím, musím si zrekapitulovať svoje poznámky z pitvy. V Carlinom prípade všetko poukazovalo na sexuálny útok zo strany jej snúbenca. Dievča fičalo na drogách a alkohole, malo viacero podliatin na krku a stopy po uhryznutí na hrudi, ktoré zodpovedajú chrupu toho mládenca; okrem toho sme jej pod nechtami našli zvyšky kože podozrivého, ktoré pochádzali z hlbokého škrabanca, čo mal na krku.“ 

„Našli ste aj spermie?“ 

„Nie.“ 

„A čo povedal ten chlapec? A ako sa vlastne volá?“ spýtal sa Montes. 

„Jeho meno je Miguel Ángel de Andrés. A priznal, že si dal koks a extázu plus alkohol,“ usmial sa Aguirre, „a ja by som mu veril. Zadržali sme ho na Tri krále a ešte bol zdrogovaný, mal pozitívne výsledky na štyri druhy drog vrátane kokaínu.“ 

„A kde je tento zlatúšik teraz?“ spýtala sa Amaia. 

„Vo väzení v Pamplone, čaká tam na súd. Je obvinený zo sexuálneho napadnutia a zo zabitia, bez možnosti zložiť kauciu... Kvôli drogám mal už viackrát problémy so zákonom,“ doložil Aguirre. 

„Páni inšpektori, mám dojem, že bude treba zájsť do väzenia a Miguela Ángela de Andrés vypočuť ešte raz. Možno neklamal, keď povedal, že to dievča nezabil.“ 

„Doktor San Martín, mohli by ste nám poskytnúť správu z pitvy Carly Huarteovej?“ spýtal sa Montes. 

„Samozrejme.“ 

„Zaujíma nás najmä fotodokumentácia z miesta činu.“ 

„Pošlem vám ju čo najskôr.“ 

„A bolo by vhodné ešte raz preskúmať oblečenie, ktoré malo to dievča na sebe. Teraz už vieme, čo máme hľadať,“ poznamenala Amaia. 

„Na komisariáte v Elizonde sa týmto prípadom zaoberali inšpektor Iriarte a podinšpektor Zabalza. Inšpektorka Salazarová,“ ozval sa komisár, „vy odtiaľ pochádzate, je tak?“ 

Amaia prikývla. 

„Obaja vám poskytnú akúkoľvek pomoc, ktorú budete potrebovať,“ povedal komisár a vstal, čím sa porada považovala za skončenú. 

2)aizkolari: drevorubač, pilčík. Dnes špecialista na pílenie stromov v baskickom športe pestovanom na vidieku.

3 

Chlapec oproti nej sedel trocha zhrbený, akoby ho na pleciach ťažilo veľké bremeno, ruky mal voľne položené na kolenách, na pokožke tváre mu presvitalo množstvo drobných ružovkastých žiliek a oči mu zdobili hlboké vačky. Ani náhodou to nebol ten chlapec, ktorého fotografiu Amaia videla v novinách asi pred mesiacom, kde pózoval pred svojím autom vo vyzývavom postoji. Všetka istota, póza nadutého fagana, ba dokonca kus jeho mladosti akoby sa rozplynuli. Keď Amaia a Jonan Etxaide vošli do výsluchovej miestnosti, chlapec hľadel kamsi do prázdna, odkiaľ sa len ťažko vracal do reality. 

„Zdravím, Miguel Ángel.“ 

Neodpovedal. Vzdychol si a bez slova ich pozoroval. 

„Som inšpektorka Salazarová a toto,“ dodala a ukázala na Jonana, „je podinšpektor Etxaide. Chceme s tebou hovoriť o Carle Huarteovej.“ 

Zdvihol hlavu a akoby ju mal vo zveráku veľkej únavy, zašemotil: 

„Nemám čo dodať, všetko, čo som vám vedel povedať, je v mojej výpovedi... Nič iné nie je, je to pravda, nie je nič iné, ja som ju nezabil a hotovo. Nie je nič iné, dajte mi už pokoj a obracajte sa na môjho advokáta.“ 

Znova sklonil hlavu a uprene sa zahľadel na svoje ruky, suché a bledé. 

„Fajn,“ povzdychla si Amaia, „vidím, že sme sa nevydali správnym smerom. Skúsime to ešte raz. Nemyslím si, že si Carlu zabil.“ 

Miguel Ángel zdvihol pohľad, tentoraz bol prekvapený. 

„Podľa mňa bola ešte nažive, keď si z toho miesta odišiel, možno potom za ňou niekto prišiel a zabil ju.“  

„Tak...“ povedal Miguel Ángel koktajúc. „Tak nejako to muselo byť.“ Po tvári mu stekali veľké slzy a zrazu sa roztriasol. „Tak to muselo byť, lebo ja som ju nezabil, verte mi, prosím vás, ja som ju nezabil!“ 

„Verím ti,“ povedala Amaia a po stole k nemu posúvala balíček papierových vreckoviek. „Verím ti a pomôžem ti dostať sa odtiaľto.“ 

Chlapec si preplietol prsty, akoby ich prosil. 

„Prosím vás, prosím vás,“ šemotil. 

„Ale najprv musíš pomôcť ty mne,“ povedala takmer nežne. Utrel si slzy, iba prikyvoval a stále si čosi mrmlal. „Povedz mi niečo o Carle. Aká bola?“ 

„Carla bola geniálna, perfektná kosť, bola úžasná, otvorená a priama, mala veľa kamošov...“ 

„Kde ste sa zoznámili?“ 

„Na strednej, ja tam už nechodím, školu som nechal a teraz pracujem... Až kým sa toto stalo, robil som s bratom, kládli sme na strechy dechtové krytiny. Šlo mi to dobre, človek si zarobil prachy, je to síce svinská robota, ale dobre platená. Ona pokračovala v štúdiu, a hoci opakovala ročník a chcela sa na to vybodnúť, napokon poslúchla rodičov, ktorí ju donútili, aby školu dokončila.“ 

„Povedal si, že mala veľa kamarátov. Vieš o tom, že by sa okrem teba stýkala aj s niekým iným? Mala ďalších chlapcov?“ 

„Nie, nie, to určite nie,“ povedal a akoby znova naberal energiu, pričom zvraštil obočie, „chodila iba so mnou, s nikým iným.“ 

„Ako si môžeš byť taký istý?“ 

„Som si istý. Spýtajte sa jej kamarátok, bola do mňa blázon.“ 

„Mali ste spolu sex?“ 

„A aký dobrý,“ odpovedal s úsmevom. 

„Keď našli Carlino telo, mala na jednom prsníku stopy po tvojich zuboch.“ 

„Už som to raz vysvetľoval. S Carlou to bolo tak, jej sa to tak páčilo a mne napokon tiež. Okej, obom nám vyhovoval tvrdší sex, no a čo? Nebil som ju ani nič podobné, bola to len hra.“ 

„Hovoríš, že to ona mala rada tvrdší sex, ale vypovedal si,“ povedal Jonan a hľadel do poznámok, „že v ten večer sa nechcela milovať a že teba to naštvalo. Tu niečo nesedí, nezdá sa ti?“ 

„To tie drogy, z ničoho nič sa zaťala ako mulica, v momente začala byť paranoidná a povedala, že nie... Samozrejme, že ma to vytočilo, ale nenútil som ju a nezabil som ju, už sa nám to stalo aj inokedy.“ 

„A aj inokedy si ju vyhodil z auta a nechal si ju uprostred lesa?“ 

Miguel Ángel naňho zlostne zagánil, naprázdno prehltol a až potom odpovedal. 

„Nie, toto sa stalo prvý raz, ale ja som ju nevyhodil z auta: to ona sa štorcla a nechcela nastúpiť, aj keď som ju o to žiadal... A tak som si povedal stačilo a odišiel som.“ 

„Poškriabala ťa na krku,“ povedala Amaia. 

„To už som vám vysvetľoval, páčilo sa jej to tak, niekedy mi doškriabala celý chrbát. Môžu vám to potvrdiť naši kamoši; toto leto, pri opaľovaní, mi na pleciach videli stopy po uhryznutí, dobre sa na tom zabávali a nazvali ju vlčicou.“ 

„Kedy naposledy pred onou nocou ste mali pohlavný styk?“ 

„No, čo ja viem, asi deň predtým, vždy keď sme sa stretli, sme si to napokon rozdali. Už som vám hovoril, že bola do mňa blázon.“ 

Amaia si vzdychla, vstala a pokynula dozorcovi. 

„Ešte jedna vec. Aké mala ohanbie?“ 

„Ohanbie? Chcete povedať chlpy na šuške?“ 

„Áno, chlpy na šuške,“ povedala bez mihnutia oka Amaia. „Aké ich mala?“ 

„Vyholené, mala len taký pásik,“ povedal s úsmevom, „len tam hore.“ 

„Prečo sa holila?“ 

„Veď už som vám to hovoril, obom sa nám to tak páčilo. Vzrušovalo ma to...“ 

Keď odchádzali k dverám, Miguel Ángel sa zdvihol. 

„Inšpektorka,“ dozorca naznačil, aby si sadol. Inšpektorka sa k nemu obrátila. 

„Povedzte, prečo sa pýtate až teraz, a vtedy nie?“  

Skôr ako inšpektorka odpovedala, pozrela na Jonana a zamyslela sa, či si tento kohútik zaslúži vysvetlenie, alebo nie. Rozhodla sa, že áno. 

„Pretože sa našlo ďalšie mŕtve dievča a tento zločin sa čiastočne podobá na Carlin prípad.“ 

„No prosím! Vidíte? Kedy odtiaľto vypadnem?“ Amaia sa obrátila k východu a až potom odpovedala. 

„Dajú ti vedieť.“ 

4 

Hľadela von oknom, keď sa miestnosť za jej chrbtom začala zapĺňať a ona počula škripot odsúvajúcich sa stoličiek a šum tichého hovoru. Oprela sa rukami o sklo, orosené mikroskopickými kvapkami dychu. Chlad priniesol so sebou istotu, že je zima, a jej sa vybavil obraz vlhkej a sivej Pamplony, z ktorej sa svetlo za februárových podvečerov rýchlo vytrácalo kamsi do nenávratna. Táto predstava ju naplnila nostalgiou za letom, ktoré bolo také vzdialené, akoby patrilo do iného sveta, do sveta svetla a tepla, kde neprichádzali do úvahy mŕtve deti, pohodené v zmrznutom koryte rieky. 

Jonan jej podal kávu s mliekom a ona sa mu odvďačila úsmevom. Chytila ju do oboch rúk a márne sa pokúšala zohriať si jej teplom skrehnuté prsty. Posadila sa a počkala, kým Montes nezavrel dvere a šum neutíchol. 

„Fermín?“ oslovila Amaia Montesa, čím ho vyzvala, aby spustil. 

„Bol som v Elizonde a zhováral som sa s rodičmi oboch dievčat, ale aj s pastierom, ktorý našiel telo Carly Huarteovej. Od rodičov nič, iba tí Carlini uviedli, že sa im nepozdávali dcérini kamaráti, že stále vymetali diskotéky a pili. Sú presvedčení, že to urobil jej priateľ. Jedna maličkosť: oznámenie o zmiznutí podali až štvrtého januára, lenže keď vezmeme do úvahy, že dievča odišlo z domu už tridsiateho prvého... Na vysvetlenie uvádzajú, že dievča prvého januára dovŕšilo osemnásť a oni si mysleli, že ušlo z domu, lebo sa im už párkrát takto vyhrážalo, no a že sa dalo dohromady s kamarátkami, ale až neskôr sa dozvedeli, že tie ju už niekoľko dní nevideli. 

Rodičia Ainhoy Elizasuovej sú absolútne v šoku. Sú tu, v Pamplone, čakajú v ústave súdneho lekárstva, až im po pitve vydajú telo. Dievča bolo veľmi pekné, vôbec si nevedia vysvetliť, ako niekto mohol niečo také urobiť ich dcére. Ani jej brat nám veľmi nepomohol, cíti sa vinný, že všetko nepovedal už skôr. A jej priateľky z Elizonda tvrdia, že boli najprv u jednej z nich doma, potom sa išli prejsť do mesta a vzápätí Ainhoa zistila, že je veľa hodín, tak sa ponáhľala domov. Nikto s ňou nešiel, lebo zastávka je veľmi blízko. Nepamätajú sa, že by sa okolo nich obšmietal niekto podozrivý, s nikým nehovorili a Ainhoa nemala priateľa ani neflirtovala so žiadnym chlapcom. Zaujímavejší bol rozhovor s tým pastierom, Josém Miguelom Arakamom, je to ozaj riadny chlap. Držal sa svojej prvej verzie, dôležitejšie je však niečo, na čo si spomenul až o niekoľko dní. Ide len o taký malý detail, ktorému v tej chvíli vôbec nepripisoval význam, pretože to zdanlivo nesúviselo s nálezom mŕtvoly.“ 

„Prezradíš nám ešte dnes, o čo ide?“ strácala trpezlivosť Amaia. 

„Hovoril mi, že do tých končín chodievalo veľa párikov a čo nechávali po sebe, bol jeden hnus, všade boli ohorky, prázdne plechovky, použité kondómy, dokonca aj pančucháče a nohavičky, no ale na záver mi prezradil, že jedna z nich si tam zabudla pár nových sviatočných červených topánok.“ 

„Opis zodpovedá tým, čo mala Carla Huarteová obuté na Silvestra, ale pri mŕtvole sme ich nenašli,“ poznamenal Jonan. 

„A to nie je všetko. Je presvedčený, že ich videl prvého; on v ten deň pracoval, a hoci s ovcami nezišiel až na to miesto, tie topánky jasne videl. Podľa jeho vlastných slov tam boli tak, akoby si ich tam niekto odložil, ako keď človek ide spať alebo zaplávať si do rieky,“ recitoval zo svojich poznámok. 

„Ale keď sa našlo Carlino telo, nenašli sa aj topánky?“ spýtala sa Amaia, hľadiac do správy. 

„Niekto ich odniesol,“ objasnil Jonan. 

„Vrah to však nebol, ten ich tam postavil ako naschvál, akoby chcel nejakým spôsobom upozorniť na to miesto,“ povedal Montes, ktorý sa na chvíľu zamyslel aj nad touto možnosťou, a pokračoval: „Napokon, obidve dievčatá študovali na strednej v Lecároze, a ak sa aj z videnia poznali, čo je viac ako pravdepodobné, nestýkali sa: iný vek, iní priatelia... Carla Huarteová bývala vo štvrti Antxaborda. Salazarová, ty to tam asi poznáš, nie?“ Amaia prikývla. „A Ainhoa bývala v susednom meste.“ 

Montes sa opäť zavŕtal do svojich poznámok a Amaia si všimla olejovitú látku, ktorú mal rozotrenú vo vlasoch. 

„Montes, čo to máš na hlave?“ 

„Brilantínu,“ povedal a prešiel si rukou po zátylku. „Dali mi to u holiča. Môžeme pokračovať?“ 

„Iste.“ 

„Takže nateraz už nemám nič. A čo máte vy?“ 

„Hovorili sme s jej chlapcom,“ nadviazala Amaia, „a povedal nám veľmi veľa zaujímavých vecí. Napríklad, že jeho partnerka obľubovala tvrdý sex, so škrabancami, hryzením a s fackami, čo potvrdili aj Carline priateľky, s ktorými sa rada dopodrobna a bez zábran delila o svoje sexuálne zážitky. To by vysvetľovalo škrabance a stopy po zuboch, ktoré mala na prsiach. Nepovedal však o nič viac ako vo svojich predchádzajúcich výpovediach: že dievča bolo v dôsledku užívania drog dosť náladové a že niekedy bola doslova paranoidná. Zhoduje sa to so správou z toxikológie. Prezradil nám aj to, že Carla Huarteová si zvyčajne odstraňovala ochlpenie na ohanbí, čo by vysvetľovalo, prečo sa na mieste činu nenašiel ani chĺpok.“ 

„Šéfka, máme tu fotografie z miesta, kde našli Carlu Huarteovú.“ 

Jonan ich postupne kládol na stôl a všetci sa zoskupili okolo Amaie, aby ich videli. Carlino telo našli v tej časti, kde sa rieka zvyčajne rozvodňovala. Sviatočné červené šaty a spodná bielizeň, takisto červená, boli roztrhnuté od hrude až po slabiny. Povraz, ktorým bola uškrtená, nebolo na fotografii vidieť, pretože krk mala celý spuchnutý. Z jednej nohy visel akýsi polopriesvitný pásik, o ktorom sa spočiatku domnievali, že ide o kúsok kože, ale napokon ho identifikovali ako zvyšok pančucháčov. 

„Na to, že bola päť dní vystavená nepriazni počasia, je dosť dobre zachovaná,“ poznamenal jeden z technikov, „určite preto, lebo bolo chladno: teplota celý týždeň nevystúpila nad šesť stupňov cez deň a v noci bolo neraz aj pod nulou.“ 

„Všimnite si polohu rúk,“ upozornil Jonan. „Sú dlaňami nahor, tak ako aj u Ainhoy Elizasuovej.“ 

„Carla si na silvestrovskú zábavu obliekla krátke červené šaty na ramienka a biely kabátik, ktorý vyzeral ako imitácia kožušteka, lenže ten sa nenašiel,“ čítala Amaia. „Vrah odev roztrhol od výstrihu až dolu, pričom oddelil spodnú bielizeň a obe polovice šiat na dve strany. Na ohanbí chýbal nepravidelný kúsok kože a asi desaťkrát desať centimetrov tkaniva.“ 

„Ak vrah nechal na Carlinom ohanbí jeden z tých txatxingorri, vysvetľovalo by to, prečo ju škodná pohrýzla iba tam.“ 

„A prečo nepohrýzli Ainhou?“ spýtal sa Montes. 

„Nebolo času,“ odvetil doktor San Martín, ktorý práve vstupoval do miestnosti. „Inšpektorka, prepáčte mi to meškanie,“ povedal a posadil sa. 

„A my ostatní sme asi vzduch, do riti,“ zamrmlal Montes. 

„Zvieratá zvyčajne chodia piť na svitaní a na rozdiel od prvej obete toto dievča tu ležalo sotva pár hodín. Nesiem pitevnú správu a mnoho ďalších noviniek. Obidve umreli úplne rovnako, boli uškrtené povrazom, ktorý dakto stiahol mimoriadne silno. Ani jedna z nich sa nebránila. Šaty obidvoch boli poškodené veľmi ostrým predmetom, ktorý spôsobil aj povrchové škrabance na pokožke v oblasti pŕs a brucha. Ochlpenie na ohanbí Ainhoy vrah odstránil pravdepodobne tým istým ostrým predmetom a rozhádzal ho okolo tela. Na ohanbí bol koláčik.“ 

„Txatxingorri,“ spresnila Amaia, „je to špecialita tohto regiónu.“ 

„Na tele Carly Huarteovej sa však nenašiel žiadny koláčik, lenže, ako ste už sama naznačili, inšpektorka, keď sme hľadali stopy na jej oblečení, našli sme aj mikroskopické stopy cukru a múky podobné tým, aké sa našli na tele Ainhoy Elizasuovej.“ 

„Možno si ho dievča dalo po obede ako zákusok a na šatách sa jej zachytilo zopár omrviniek,“ podotkol Jonan. 

„Doma určite nie, to som si preveril,“ povedal Montes. 

„To nestačí, aby sme obidva prípady dávali do súvisu,“ povedala Amaia a hodila pero na stôl. 

„Myslím, že máme niečo, čo vám chýba, inšpektorka,“ povedal San Martín a sprisahanecky sa zaškeril na svojho pomocníka. 

„Tak na čo ešte čakáte, doktor,“ vyhŕkla Amaia a vstala. 

„Na mňa,“ povedal komisár, ktorý práve vstupoval do miestnosti. „Zostaňte sedieť, prosím vás. Doktor San Martín, povedzte im, čo ste povedali mne!“ 

Forenzný asistent pripevnil na tabuľu grafikon s viacerými farebnými kolónkami a číselnými stupnicami, evidentne to mala byť nejaká porovnávacia tabuľka. San Martín sa postavil a spustil pevným hlasom človeka, ktorý je zvyknutý vyjadrovať sa jasne a zreteľne. 

„Analýzou sa potvrdilo, že povrazy, použité pri zločine, sú identické. Aj keď to ešte nie je isté na sto percent. Je to povraz, aký sa používa pri balení, bežne sa vyskytuje najmä na farmách, na stavbách, vo veľkoskladoch. Vyrába sa v Španielsku a predáva sa do železiarstiev a obchodných sietí s tisíc drobnosťami, ako sú Aki alebo Leroy Merlin,“ urobil dosť teatrálnu pauzu, usmial sa a pokračoval, ale najprv pozrel na komisára a potom na Amaiu. „Celkom istý je však fakt, že obidva kusy sú rovnaké a pochádzajú z jedného a toho istého balu,“ povedal a ukazoval dve fotografie s vysokým rozlíšením, na ktorých bolo vidieť niečo, čo sa podobalo na dva kúsky povrazu z rovnakého balu, s dokonalým rezom uprostred. Amaia sa pomaly posadila, pričom nespúšťala oči z fotografií. 

„Máme tu sériového vraha,“ povedala tichým hlasom. 

Sálou sa prevalila vlna potláčaného vzrušenia. Čoraz hlasnejší šepot ustal, len čo sa slova ujal komisár. 

„Inšpektorka Salazarová, spomínali ste mi, že pochádzate z Elizonda, však?“ 

„Áno, pane, žije tam celá moja rodina.“ 

„No, keďže veľmi dobre poznáte tento kraj a berúc do úvahy aj niektoré aspekty tohto prípadu i vašu odbornú prípravu a vaše skúsenosti, mám dojem, že ste najspôsobilejšia osoba, aby ste viedli toto vyšetrovanie. Navyše, vaše skúsenosti z pobytu v Akadémii FBI v Quanticu môžu byť pre nás veľmi užitočné. Vyzerá to tak, že máme dočinenia so sériovým vrahom, a vy ste v tomto smere intenzívne pracovali s tými najlepšími... Metodické postupy, psychologické profily, príčinné súvislosti... Nuž, budete to mať na povel a my vám pomôžeme, ako najlepšie budeme vedieť, rovnako tu aj v Elizonde.“ 

Komisár sa kývnutím ruky so všetkými rozlúčil a vyšiel z miestnosti. 

„Blahoželám, šéfka,“ povedal Jonan, chytil ju za ruky a neprestával sa usmievať. 

„Veľa šťastia, inšpektorka Salazarová,“ povedal San Martín. 

Kým ostatní policajti k nej po jednom prichádzali a gratulovali jej, Amaia si všimla Montesov znechutený výraz, s ktorým ju bez slova sledoval. Poklepávaniu po chrbte sa snažila vyhýbať, ako sa len dalo. 

„Zajtra zavčas ráno pôjdeme do Elizonda, chcela by som sa zúčastniť na pohrebe Ainhoy Elizasuovej. Ako ste sa dozvedeli, mám tam rodinu, takže sa určite zdržím. Vy,“ povedala a obrátila sa na svojich ľudí, „tam môžete v priebehu vyšetrovania dochádzať každý deň za mnou, nie je to viac ako päťdesiat kilometrov a cesta je dobrá.“ 

Pred odchodom k nej podišiel Montes a s náznakom opovrhnutia v hlase jej povedal: „Mám iba jednu dilemu, budem vás musieť oslovovať šéfka?“ 

„Ale, Fermín, nebuď smiešny, toto je predsa dočasné, a keď...“ 

„Nemusíte sa snažiť, šéfka, komisára som počul jasne. Môžete rátať s mojou všestrannou pomocou,“ povedal a s posmešným zasalutovaním vyšiel z miestnosti. 

5 

Ako duchom neprítomná kráčala starou časťou Pamplony k svojmu domu, starej zrekonštruovanej budove presne v strede Ulice Mercaderes. V tridsiatych rokoch bola v suteréne dielňa, kde sa vyrábali dáždniky. Ešte vždy tam visela stará firemná tabuľa s nápisom „Paraguas Izaguirre, kvalita a pôvab vo vašich rukách“. James vravieval, že na tomto dome ho upútala najmä priestranná a presvetlená dielňa, absolútne dokonalá, aby si v nej zriadil sochársky ateliér. Lenže Amaia vedela, že dôvod, ktorý jej manžela doviedol k tomu, aby kúpil tento dom na uzavretom okruhu, bol ten istý, čo ho priviedol do Pamplony. Ako tisíce Američanov, aj jeho úžasne nadchýnal sviatok sv. Fermína, Hemingway a toto mesto. Jeho nadšenie jej pripadalo takmer detinské, ale on sa mu oddával každý rok v čase tohto sviatku. Pre Amaiin pokoj v duši James po tomto okruhu nebehával, ale zato každý deň si zabehol svojich osemstopäťdesiat metrov po ceste od Ulice Santo Domingo, pričom už poznal spamäti každú zákrutu, každú prekážku, každý dlažobný kameň až po námestie. Tešilo ju, ako sa každý rok usmieval, keď sa blížil tento sviatok, ako si vyťahoval z kufra biele oblečenie a zakaždým sa snažil kúpiť si novú červenú šatku, aj keď ich už mal aspoň sto. Keď sa s ním zoznámila, žil v Pamplone už niekoľko rokov; býval vtedy vo veľmi peknom byte v strede mesta a na prácu si prenajal garsónku v blízkosti radnice. Keď sa rozhodli vziať, James ju zaviedol do domu na Ulici Mercaderes, ktorý ju očaril, hoci bol priveľký aj pridrahý. Pre Jamesa to však nebol problém, lebo v tom čase už začínal získavať meno v umeleckých kruhoch; okrem toho pochádzal z bohatej rodiny výrobcu špičkového pracovného oblečenia v Spojených štátoch. Dom kúpili, v bývalej dielni si James zariadil ateliér a sľúbili si, že ho naplnia deťmi, len čo sa Amaia stane inšpektorkou na oddelení vrážd. 

Od jej povýšenia už prešli štyri roky, sviatok sv. Fermína sa konal každý rok a James bol v umeleckých kruhoch každým rokom čoraz známejší, ale deti neprichádzali. Amaia si podvedome siahla rukou na brucho ochranným a túžobným gestom. Pridala do kroku, predbehla skupinu rumunských prisťahovalkýň, ktoré debatovali na ulici, a usmiala sa, keď cez škáry vo dverách zbadala svetlo vychádzajúce z Jamesovho ateliéru. Pozrela sa na hodinky, bolo už takmer pol jedenástej, a on ešte pracoval. Otvorila hlavné dvere, kľúče odložila na starodávny stolík, ktorý tam bol namiesto poličky, a vošla do ateliéru cez niečo, čo kedysi boli vstupné dvere do domu. Ešte vždy v ňom bola pôvodná podlaha z veľkých zaoblených kameňov a malé dvierka vedúce do slepej chodby, ktorá sa v minulosti využívala na skladovanie vína a oleja. James omýval svoj výtvor zo sivého mramoru v nádobe s mydlovou vodou. Pri pohľade na ňu sa usmial. 

„Daj mi minútku, nech vyberiem túto vec z vody, a som tvoj.“ 

Položil dielo na mriežku, prikryl ho kusom plátna a ruky si utrel do bielej zástery, v ktorej zvykol pracovať. 

„Ako sa má moja láska? Unavená?“ 

Oblapil ju rukami a ona div neomdlela, čo sa jej stávalo, vždy keď ju objal. Vdýchla vôňu, ktorá sa cez pulóver šírila z jeho hrude, a trochu jej trvalo, kým odpovedala. 

„Nie som unavená, ale bol to zvláštny deň.“ 

Trochu sa odtiahol, ale len tak, aby jej videl do tváre. 

„Tak rozprávaj!“ 

„No, preberali sme ten prípad dievčaťa z môjho mesta. Vyšlo najavo, že jej prípad je veľmi podobný inému, ktorý sa stal asi pred mesiacom, tiež v Elizonde, a zdá sa, že majú veľa spoločného.“ 

„Veľa spoločného? Ako?“ 

„Vyzerá to tak, že ide o toho istého vraha.“ 

„Panebože, takže to znamená, že tu šarapatí nejaký zver, čo zabíja dievčatá!“ 

„Takmer deti, James. Problém je, že komisár ma poveril vedením tohto vyšetrovania.“ 

„Blahoželám, inšpektorka,“ povedal jej a pobozkal ju. 

„Nie všetkým to urobilo rovnakú radosť, Montes bol tuším úplne vedľa. Mám dojem, že sa dosť naštval.“ 

„Nevšímaj si ho, veď Fermína poznáš: je to dobrý chlap, len momentálne prežíva zlé obdobie. To ho prejde, on si ťa váži.“ 

„No neviem, ja...“ 

„Ale ja to viem, váži si ťa. Ver mi. Si hladná?“ 

„Pripravil si niečo?“  

„Jasnačka, šéfkuchár z Wexfordu pripravil špecialitku svojej kuchyne.“ 

„Neviem sa dočkať, aby som ju ochutnala. A ktorá to je?“ smiala sa Amaia. 

„Akože ktorá to je? Ty jedna potvora! Predsa špagety so šampiňónmi a fľaška ružového vína Chivite.“ 

„Tak ju otvor, zatiaľ sa osprchujem.“ 

Dala manželovi bozk a zamierila do kúpeľne pod sprchu. Pod prúdom vody zavrela oči a nechala si ju hodnú chvíľu stekať po tvári; potom sa rukami a čelom oprela o kachličky, príjemne chladné, a cítila, ako jej po krku a po chrbte steká prúd vody. Udalosti dňa sa striedali v rýchlom tempe, vôbec nemala čas zhodnotiť dôsledky, ktoré by tento prípad mohol mať na jej kariéru i jej bezprostredný zajtrajšok. Ovial ju prúd chladného vzduchu, keď James vošiel do sprchy. Znehybnela a vychutnávala si teplú vodu, s ktorou akoby odtekala každá nepríjemná myšlienka. James sa postavil za ňu a pomaličky ju začal bozkávať na plecia. Amaia nachýlila hlavu a odkryla mu krk, čo mu vždy pripomenulo staré filmy o Draculovi, v ktorých sa nevinné panny odovzdávali upírovi a odhaľovali svoj krk až po plecia, pričom zatvárali oči v očakávaní nadľudského pôžitku. James ju pobozkal na hrdlo a pritisol sa k nej telom, pričom hľadal jej ústa. Dotyk Jamesových úst stačil na to, a vždy to tak bolo, aby zatlačil do úzadia jej mysle akúkoľvek myšlienku, ktorá by sa netýkala jeho. Zmyselne začala rukami pohládzať telo svojho manžela, vychutnávajúc si pocit telesnej blízkosti, jeho jemné a zároveň pevné telo, a dovolila, aby ju nežne bozkával. 

„Milujem ťa,“ stenal jej James do ucha. 

„Milujem ťa,“ šeptala ona. A usmiala sa nad istotou, že je to tak, že ho miluje viac ako čokoľvek na svete, viac ako kohokoľvek na svete. Napĺňalo ju šťastím, keď ho cítila medzi nohami, vo svojom vnútri, keď sa s ním milovala. Ten úsmev jej vydržal ešte dlho potom, celé hodiny, akoby chvíľka s ním bola dostatočná na to, aby zlikvidovala všetko zlo sveta. 

Vo svojom najhlbšom vnútri Amaia vedela, že iba on v nej vie prebudiť pocit skutočnej ženy. V jednotvárnosti každodenného profesionálneho života odsúvala svoju ženskosť na druhé miesto a sústreďovala sa iba na to, aby bola dobrou policajtkou; ale mimo práce jej vysoká postava a štíhle šľachovité telo v kombinácii s trocha strohým oblečením pôsobili dojmom, že nie je dosť ženská v porovnaní s inými ženami, najmä manželkami Jamesových priateľov, ktoré boli zväčša nižšie a drobnejšie a mali malé jemné ruky, ktoré sa nikdy nedotýkali mŕtvoly. Nenosila šperky, iba snubný prsteň a drobné náušničky, o ktorých James hovoril, že sú detské; jej dlhé plavé vlasy, vždy zviazané do chvosta, a nevýrazný make-up prispievali k tomu, že pôsobila prísne a trocha mužsky, čo on zbožňoval a ona si pestovala. Amaia vedela, že jej pevný hlas a istota, s akou sa vyjadrovala a pohybovala, stačili na to, aby umlčala všetky vyrývačky, ktoré pred ňou zlomyseľne vyťahovali tému nenaplneného materstva. Materstva, ktoré ju bolelo. 

Dali si večeru a pritom sa bavili o triviálnych veciach a spať sa uložili včas. Obdivovala Jamesovu schopnosť odpojiť sa od bežných starostí, zavrieť oči a zaspať v rovnakej chvíli, ako padol do postele. Jej vždy trvalo, kým sa dostatočne uvoľnila a zaspala; neraz si ešte dlhé hodiny čítala, kým jej spánkom oťaželi viečka, lenže aj najmenší zvuk ju viac ráz za noc dokázal vytrhnúť zo spánku. V ten rok, keď postúpila na inšpektorku, sa v nej v priebehu dňa nahromadilo toľko stresu a nervov, že sa unavená zvalila do postele a zaspávala hlbokým bezsenným spánkom, ale o dve-tri hodiny sa zobudila so stuhnutým chrbtom a kŕčovité bolesti jej bránili znovu zaspať. Postupom času sa napätie zmenšovalo, ale na kvalite spánku jej to nepridalo. Na schodisku nechávala rozsvietenú lampu, ktorej svetlo šikmo prenikalo do spálne, takže sa mohla ihneď zorientovať, keď sa vydesená prebúdzala zo svojich snov zamorených hrôzostrašnými víziami, ktoré ju mučili. Zbytočne sa pokúšala sústrediť pozornosť na knihu, ktorú držala v rukách. Porazená a skľúčená svojimi myšlienkami ju nechala padnúť na zem. No svetlo nezhasla. Dlho sa potom dívala do stropu a plánovala si nasledujúci deň. Účasť na pohrebe Ainhoy Elizasuovej. Pri zločinoch tohto druhu vrah zvykol poznať svoje obete, možno dokonca býval v ich blízkosti a vídal ich každý deň. Títo vrahovia prejavovali neuveriteľnú drzosť: istota a chorý pocit škodoradosti ich v mnohých prípadoch viedli k tomu, aby dokonca začali spolupracovať pri vyšetrovaní, pri hľadaní nezvestných a zúčastňovali sa na stretnutiach a na pohreboch, pričom veľakrát prejavovali veľkú bolesť a zdesenie. V danej chvíli si nemohli byť ničím istí, dokonca ani rodinní príslušníci neboli vylúčení ako podozriví. Ako prvý kontakt by to však nemuselo byť zlé, mohlo by to poslúžiť, aby zmapovali situáciu, zistili, aké sú reakcie, vypočuli si názory a mienku ľudí. A pravdaže, mohla by sa stretnúť so sestrami a s tetou... Od Štedrého večera síce ešte neuplynulo veľa času, lenže vtedy sa Flora a Ros strašne pohádali. Hlasno si povzdychla. 

„Ak neprestaneš nahlas rozmýšľať, nebudem môcť spať,“ ozval sa ospalo James. 

„Prepáč, drahý, zobudila som ťa?“ 

„V pohode,“ usmial sa a šuchol sa k nej. „A nechceš mi povedať, čo sa preháňa v tejto hlavičke?“ 

„Veď vieš, zajtra idem do Elizonda... Myslela som si, že by som sa tam zdržala pár dní. Azda bude dobré, ak si pohovorím s príbuznými, s priateľmi, aby som sa ako-tak zorientovala. Čo myslíš?“ 

„Že tam hore bude asi dosť chladno.“ 

„Iste, ale o tom nehovorím.“ 

„Ja áno. Poznám ťa: keď ti bude zima na nohy, nezaspíš, a to by bola katastrofa pre vyšetrovanie.“ 

„James...“ 

„Keby si chcela, môžem ísť s tebou, aby som ti ich zahrial,“ povedal a nadvihol obočie. 

„Ty by si vážne šiel so mnou?“ 

„Pravdaže, mám nadrobené a rád uvidím tvoje sestry aj tvoju tetu.“ 

„Bývali by sme u nich.“ 

„Super.“ 

„Ale budem mať asi dosť roboty a nebudem mať veľa voľného času.“ 

„Budem hrať s tvojou tetou a jej priateľkami sedmu alebo poker.“ 

„Ošklbú ťa.“ 

„Som dosť bohatý.“ 

Schuti sa zasmiali a Amaia ďalej rozprávala, čo by mohli robiť v Elizonde, až zistila, že James zaspal. Jemne ho pobozkala na čelo a paplónom mu prikryla plecia. Vstala a šla na záchod; keď sa utierala, zbadala na papieri stopy krvi. Pozrela sa do zrkadla a oči sa jej naplnili slzami. S rozpustenými vlasmi, ktoré jej splývali na plecia, vyzerala mladšia a zraniteľnejšia, ako dievčatko, ktorým kedysi bola. 

„Ani teraz nie, zlatko, ani teraz,“ šepkala a vedela, že niet útechy. Vzala si utišujúci prášok a vkĺzla do postele. Celá sa chvela od zimy. 

6

Cintorín bol plný ľudí, ktorí nechali prácu prácou, zavreli svoje obchody aprišli napohreb. Reči, že by to nemuselo byť prvé dievča, ktoré zahynulo rukou toho istého zločinca, sa začali medzi ľuďmi potvrdzovať. Počas pohrebného obradu, ktorý sa konal sotva dve hodiny predtým vKostole sv. Jakuba, kňaz vosvojich slovách naznačoval, že údolie zaplavilo zlo, aprimodlitbe zazosnulú nadotvoreným hrobom bolo ovzdušie napäté azlovestné, akoby sa nadhlavami prítomných vznášalo prekliatie, predktorým nebolo úniku. Ticho prerušil len Ainhoin brat, ktorý, podopieraný svojimi sesternicami, sa zvíjal vprerývaných akŕčovitých vzlykoch, čo mu vychádzali znajhlbšieho vnútra atryskali dosrdcervúceho náreku. Neďaleko stojaci rodičia akoby ho ani nepočuli. Držali sa vobjatí, ticho plakali, navzájom sa podopierali, pričom nespúšťali oči ztruhly, vktorej spočívalo telo ich dcéry. Jonan zaujal pozíciu nastarobylom vyvýšenom náhrobku acelý obrad nakrúcal. Montes, stojaci zarodičmi, pozoroval skupinu nachádzajúcu sa najbližšie prijame, ktorú mal rovno predsebou. Podinšpektor Zabalza si zvolil miesto čo najbližšie privstupnej bráne askrytý vaute fotografoval každú skupinku osôb, ktorá vchádzala nacintorín, vrátane tých, čo išli kiným hrobom, alebo tých, čo napokon ani nevošli dnu aiba sa vhlúčikoch rozprávali alebo len tak postávali pribráne.

Amaia zbadala tetu Engrasi, ktorá sa držala Rosaury podpazuchou, arozmýšľala, kde asi je ten jej otrasný švagor, určite sa ešte vyvaľuje vposteli. Freddy si vživote poriadne ani neškrtol: odpiatich rokov bol polosirota, otec mu zomrel, keď mal päť, acelé detstvo mu znepríjemňovala jeho hysterická matka ahúf tetiek vrokoch, ktoré ho skazili. Naposledy sa už ani neunúval prísť kštedrovečernému stolu. Ros doseba nedostala ani omrvinku, iba spopolavou tvárou hľadela nadvere azčasu načas vykrútila Freddyho číslo, jeho telefón bol však hluchý. Ahoci tomu nikto naoko nevenoval priveľkú pozornosť, Flora si napokon neodpustila svoj komentár apovedala, čo si myslí otom darebákovi, až sa nakoniec pohádali. Ros odišla uprostred večere aFlora srezignovaným Víctorom urobili to isté, ale až podezerte. Odvtedy boli ich vzťahy ešte horšie ako zvyčajne. Amaia počkala, až všetci vyjadria úprimnú sústrasť rodičom, apodišla khrobu, ktorý zriadenci prikryli hrubou mramorovou doskou sivej farby, kde ešte nebolo vyryté Ainhoino meno.

„Amaia.“

Zdiaľky videla prichádzať Víctora, ktorý sa predieral cezzáplavu farníkov, čo kráčali zarodičmi dievčaťa. Víctora spoznala, keď bola ešte decko, keď začal chodiť sFlorou. Hoci sosestrou sa rozišli už preddvoma rokmi, Víctor preAmaiu zostal navždy švagrom.

„Ahoj, Amaia, ako sa darí?“

„Vpohode, vrámci možností.“

„No jasné,“ povedal azmätene sa pritom pozeral nahrob, „ale aj tak som rád, že ťa vidím.“

„Veď aj ja. Si tu sám?“

„Nie, stvojou sestrou.“

„Nevidela som vás.“

„My teba áno...“

„Ačo Flora?

„Veď ju poznáš... Už odišla, neber si to vzlom.“

Teta Engrasi aRos prichádzali poštrkovom chodníku, Víctor ich úctivo pozdravil azberal sa kvýchodu. Keď došiel kbráne cintorína, ešte raz zdvihol ruku napozdrav.

„Nechápem, ako ju môže zniesť,“ podotkla Ros.

„Už nemusí, čo si zabudla, že sa rozišli?“ povedala Amaia.

„Že už nemusí? Drží sa ho ako kliešť. Keď nie ona, tak nikto.“

„Veru, to Floru plne vystihuje,“ vložila sa dorozhovoru teta Engrasi.

„Veď sa porozprávame, ešte musím ísť zaňou.“

Pečivárne Mantecadas Salazar boli jednou znajstarších výrobní sladkého pečiva vNavarre. Založili ich roku tisícosemstošesťdesiatpäť avystriedalo sa vnich šesť generácií Salazarovcov, ale až Flora, ktorá nastúpila namiesto svojich rodičov, im dokázala dať potrebný impulz, aby takýto druh podnikania udržala vsúčasnej dobe. Zachoval sa ešte pôvodný nápis vyrytý domramorovej fasády, aleširoké drevené okenice už nahradili hrubé dymové sklá, cezktoré nebolo vidieť dovnútra. Amaia obišla budovu adostala sa až kdverám doskladu, ktoré boli vpracovnom čase vždy otvorené. Zaklopala nane hánkami prstov. Privchode si všimla skupinku zamestnancov, ktorí balili pečivo apritom sa zhovárali. Niektorých spoznala, pozdravila ich avydala sa kFlorinej kancelárii. Vdychovala sladkastú vôňu múky scukrom arozpusteného masla, ktorá bola dlhé roky súčasťou jej existencie anasiakla jej došiat idovlasov ako genetická stopa. Ich rodičia už predznamenali istú zmenu, ale Flora pevnou rukou všetko dotiahla dozdarného konca. Amaia videla, že vymenila všetky pece okrem tej nadrevené uhlie aže staré mramorové stoly, naktorých ich otec miesil cesto, boli teraz znehrdzavejúcej ocele. Boli tu aj automatické podávače ajednotlivé linky boli oddelené neuveriteľne čistými sklenými tabuľami; keby tam nebolo cítiť toľko prenikavej karamelovej vône, skôr by jej to pripomínalo operačnú sálu ako prevádzku. Naproti tomu Florina pracovňa bola šokujúca. Dubový stôl, ktorý kraľoval vrohu miestnosti, bol jediným kusom nábytku, čo sa hodil dokancelárie. Veľká kuchyňa vrustikálnom štýle, skozubom adrevenou rímsou, slúžila ako prijímací salónik acelkový dojem, ktorý bol skutočne mimoriadne príjemný, dopĺňal veľký kvetovaný gauč amoderný kávovar.

Flora pripravovala kávu avybrala servis, akoby prijímala nejakých vzácnych hostí.

„Čakala som ťa,“ povedala aani sa neobrátila, keď počula otváranie dverí.

„Toto je asi jediné miesto, kde čakáš. Zcintorína si vystrelila ako šíp.“

„Ja totiž, sestrička, si nemôžem dovoliť strácať čas, ja musím pracovať.“

„Ako všetci, Flora.“

„Nie ako všetci, sestrička, niektorí viac, iní menej. Ros, alebo Rosaura, ako chce, aby ju teraz volali, má určite času nazvyš.“

„Neviem, prečo to hovoríš,“ povedala Amaia mierne prekvapená aj nahnevaná dešpektívnym tónom, akým sa vyjadrovala jej staršia sestra.

„No, hovorím to preto, lebo naša sestra má zasa problémy stým nešťastníkom Freddym. Vposlednom čase iba sedela natelefóne asnažila sa ho nájsť – to bolo ešte vtedy, keď nemala oči opuchnuté odplaču kvôli tomu darebákovi. Hovorila som jej to, ale ona bola ako hluchá... Potom jedného dňa, asi tak preddvoma týždňami, neprišla dopráce podzámienkou, že je chorá, ale aká som bola chorá ja, to keď ti budem rozprávať... Ona bola vskutočnosti najedovaná natoho šampióna vhre naautomatoch, ktorý je dobrý akurát nato, aby utrácal peniaze, ktoré Ros zarobí. Hral sa naplay avypaľoval si zobák jointami. Suma sumarum, predtýždňom sa sem kráľovná Rosaura láskavo dostavila apodala výpoveď... Tak, čo nato povieš? Povedala mi, že už somnou nemôže viac pracovať aže končí.“

Amaia ju bezslova pozorovala.

„Tak toto spravila tvoja sestrička! Namiesto aby sa zbavila toho naničhodníka, príde zamnou ažiada ovýpoveď. Výpoveď,“ zopakovala pohoršená, „to skôr ona by mala odškodniť mňa, že som musela znášať tie jej hlúpe reči ajej náreky, jej tvár svätice namučidlách, jej večne strýznenú dušu, lenže zavšetko si je sama navine. Avieš, čo ti ešte poviem? Že je to tak lepšie, mám dvadsať zamestnancov anemusím sa pozerať naničie slzy. Veď uvidíme, či tam, kam pôjde, jej dovolia čo len polovicu ztoho, čo som jej strpela ja.“

„Flora, si jej sestra...“ zašeptala Amaia, usrkávajúc si zkávy.

„Iste, azatúto česť musím znášať všetky jej nálady.“

„Nie, Flora, len človek by očakával, že vlastná sestra bude mať viac porozumenia ako niekto iný.“

„Myslíš si, že som nemala dosť porozumenia?“ povedala aurazene zdvihla hlavu.

„Možno trocha viac trpezlivosti by ti neuškodilo.“

„Tak toto je už vrchol!“

Odfrkla azačala spratávať zostola. Amaia pokračovala: „Keď neprišla tri týždne dopráce, šla si zaňou? Bola si sa opýtať, čo je sňou?“

„Nie, nebola, aty? Šla si sa jej opýtať ty, čo sa sňou deje?“

„Ja som otom nevedela, Flora. Keby áno, môžeš si byť istá, že by som to urobila. Ale odpovedz mi.“

„Nie, nespýtala som sa, lebo už vopred som poznala odpoveď: že ten povaľač znej urobil nešťastnicu. Načo sa pýtať, keď to všetci dobre vieme?“

„Máš pravdu, tiež sme poznali dôvod, keď si sa ty trápila, ale vtedy sme aj sRosaurou stáli pritebe.“

„Azistili ste, že vás nepotrebujem, vyriešila som to tak, ako sa takéto veci riešia: preťala som to hneď nazačiatku.“

„Nie všetci sú takí silní ako ty, Flora.“

„Tak to by mali byť. Ženy znašej rodiny vždy také boli,“ povedala ahlučne roztrhla kartónovú škatuľu, ktorú potom odhodila dokoša napapier.

Amaia odhadovala stupeň roztrpčenia voFloriných slovách apomyslela si, že sestra ich všetkých považuje zaslabochov, zabezcenné pologramotné bytosti ahľadí nanich zvrchu sozmesou opovrhnutia aplanej ľútosti, vktorej niet ani štipky milosrdenstva.

Kým Flora umývala šálky odkávy, Amaia sa zahľadela naveľké fotografie, ktoré vytŕčali zobálky ležiacej nastole. Bola nanich jej staršia sestra, ako súsmevom, oblečená ako cukrárka, miesi nejakú lepkavú hmotu.

„Sú dotvojej novej knihy?“

„Áno,“ jej tón akomak zjemnel. „Sú to návrhy naobálku, akurát dnes ráno mi ich poslali.“

„Dopočula som sa, že tá predchádzajúca bola veľmi úspešná.“

„Daj si záležať, Flora, takmer všetky moje priateľky vPamplone tú knihu majú asú nadšené.“

Usmial sa.