Start

Slávka Koleničová

KVARTETO

Text © 2012 by Slávka Koleničová

Cover illustration © 2012 by Matej Rudinský

Cover design © 2012 by 3H creative studio

Slovak edition © 2012, 2012 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3037-8

1 )

„Je mi to ľúto, pani Brezovská...“

Stela stŕpla. Keď si predvčerom prečítala pozvánku na mimoriadne stretnutie s Denisinou triednou učiteľkou, tušila, že to nebude len zdvorilostná návšteva. Občas sa stalo, že ak nemohla prísť na triedny aktív, pretože pojednávala až do večera, čo sa udialo aj v novembri, učiteľka jej dôležité oznamy posielala mailom. Tentoraz dostala oficiálny papier s podpisom riaditeľa školy.

„Denisa si zhoršila niektoré predmety až o dva stupne. Z geografie dokonca na štvrťroka takmer prepadla.“ Učiteľkin hlas bol ľútostivý, rovnako ako pohľad, ktorý upierala na Stelinu tvár. „Najviac ma však znepokojuje, že Denisa prichádza na vyučovanie neskoro. Hovorí, že chodí k lekárovi, ale potvrdenie nikdy nepriniesla. Nemám inú možnosť, iba uznať jej to ako neospravedlnenú hodinu.“ Učiteľka sa na okamih odmlčala. „Viete mi povedať, čo sa s ňou deje?“

Stela sklopila zrak. Zbadala, že na nohaviciach má stopy po blate. Keď pred pár minútami vystupovala z auta, bola taká nervózna, že si nevšimla, kde parkuje, a oboma nohami vhupla do veľkej mláky. Znečistený kostým ju však v tejto chvíli vôbec netrápil. Viac ju sužovalo dcérino správanie, jej ľahostajnosť voči škole i ostatným povinnostiam. „Neviem,“ zaklamala.

Učiteľka sa k nej máličko nahla. „Niečo sa muselo stať. Denisa bola až do letných prázdnin vždy výborne pripravená. Nikdy nezabudla na domácu prípravu, projekty odovzdávala medzi prvými, a ak náhodou nebola spokojná s výsledkom, snažila sa prácu opraviť a zlepšiť si tak hodnotenie. Do sexty však nastúpila ako vymenená. A nemyslím len na jej zovňajšok. Ten by sa v podstate dal prehliadnuť. Chápem, teraz je v háklivom veku... Ako premiantke a predsedníčke triedy jej môžeme kdečo odpustiť a nad niektorými záležitosťami prižmúriť oči. No nad prospechom nie. Denisa mala veľké predpoklady zmaturovať na výbornú a dostať sa na akúkoľvek vysokú školu.“

Stela by sa v tomto momente najradšej premenila na malú mušku. Aby mohla okamžite zmiznúť, odletieť zo stiesňujúceho kabinetu, plného papierov a učebníc, kde ani dve mladé dracény na parapete nemohli potlačiť sivosť, mdlosť a nesúlad. Nie, netrpela klaustrofóbiou. A hoci mala rada čistotu a poriadok, neprekážal jej ani prach, ktorý sa okolo nej rozvíril, sotva vstúpila do miestnosti. V tejto chvíli ju zadúšal nesmierny pocit hanby. Dobre vedela, čo sa s Denisou deje. I to, že na zmene jej správania nesie vinu aj ona. Prečo tieto záležitosti nechala dospieť až do tohto štádia? Mohla sa s dcérou dávno vážne porozprávať. Rovnako mala možnosť vplývať i na bývalého manžela. Ten po rozvode, azda preto, že oľutoval svoje nerozvážne správanie a nechcel stratiť aj dcéru, rozmaznával ju drahými darčekmi. Alebo to robil z pomsty. To Stela netušila. No v každom prípade celá situácia vniesla do duše citlivého dievčaťa veľký zmätok. Na jednej strane bola mama, ktorá striktne trvala na návštevách kostola, plnení si povinností, dôslednej príprave do školy, obmedzovala jej sedenie za počítačom a vyžadovala, aby Denisa vždy oznámila, kam ide. Na strane druhej zasa stál benevolentný otec. Tomu bolo celkom jedno, že dcéra sa vracia z diskotéky po polnoci, vstáva napoludnie, zanedbáva učenie a chodí zmaľovaná ako veľkonočná kraslica. Toleroval jej papuľovanie, dával jej neprimerane vysoké vreckové a vlastne všetko, na čo si zmyslela. No Stela do ich vzťahu nechcela zasahovať. Uvedomovala si, že rozvod nebol pre Denisu jednoduchý. Ako jedináčik lipla na oboch rodičoch. Možno aj preto ignorovala snahy Zdena, Stelinho súčasného manžela, o zblíženie. Toto však už bolo priveľa. Stela pochopila, že je najvyšší čas konať.

Odhodlane pozrela na učiteľku. Všimla si, že sa jej zošuchlo ramienko podprsenky a vykukovalo spod krátkeho rukáva žltej blúzky. Snažila sa nehľadieť naň, hoci ju rozptyľovalo. „Porozprávam sa s dcérou,“ začala zastretým hlasom. „Tuším, čo ju trápi, myslela som však, že sa s tým dokáže vyrovnať aj sama. Tie zhoršené známky som si nevšimla. Mrzí ma, že som nekontrolovala internetovú žiacku knižku, ale verila som jej, keď hovorila, že v škole je všetko v poriadku.“ Vstala a vzala si zo stola kabelku.

„Urobila som chybu, nemala som Niske tak slepo dôverovať. No dosiaľ som sa vždy mohla spoľahnúť na jej slovo.“

Aj učiteľka vstala. „Verte mi, pani Brezovská, neteší ma, keď musím riešiť podobné problémy. Zvlášť pri takých skvelých študentoch, ku ktorým vaša dcéra nepochybne patrí.“ Očami sledovala, ako si Stela berie z vešiaka kabát. „Práve preto som vás dnes osobne pozvala. Bolo by škoda, keby si Denisa pokazila priemer a sťažila si tým cestu k štúdiu na vysokej škole.“

Stela sa ani nepozapínala. Len si okolo krku omotala hrubý šál a z vrecka vybrala kožené rukavičky. Chcela byť čo najrýchlejšie preč. Ísť domov, kde ju čaká nežný, milujúci manžel a kde si to s dcérou všetko riadne vydiskutuje. Trápilo ju, ako sa Denisa zmenila. No dúfala, že donedávna rozumné dievča si nechá dohovoriť a poslúchne ju. Nikdy s ňou predsa neboli nejaké vážne problémy! Vždy bola usilovná a ambiciózna. Vedela, akým smerom kráčať, odolávala kamarátkam, keď ju lákali na alkohol a cigarety, a ešte nikdy nechodila so žiadnym chlapcom. Vraj sú trápni, vulgárni, nevedia hovoriť o inom ako o športe a počítačových hrách. Slovom dcéra, akou sa matka môže iba pýšiť.

Toto všetko sa však nezmenilo bezprostredne po rozvode s Rudom pred štyrmi rokmi. Denisa od začiatku chápala, že na rozpade manželstva rodičov nenesie vinu. Stela jej navyše nikdy nebránila stretávať sa s otcom a v konečnom dôsledku s ním bola častejšie ako za čias, keď žila rodina pokope.

Prvé problémy sa začali, keď sa dcére priznala s novým vzťahom. Denisa videla Zdena sotva päť minút a už vyhlásila, že sa jej nepáči. Stelu jej reakcia mrzela. Rovnako aj Zdenka, ale povedali si, že musia byť trpezliví a že mladá slečna potrebuje čas, aby si zvykla. Plynul však mesiac za mesiacom, jeden rok sa stretol s druhým, a Denisa svoj postoj voči matkinmu priateľovi nemenila. Strpela, že s ním mama chodí von, ale keď mali ísť niekam spolu všetci traja, radšej sa zamkla v izbe. A ak mal prísť Zdeno k nim, utekala k otcovi, či ku kamarátkam.

V lete však už Stele došla trpezlivosť. Na dovolenke v Turecku, ku ktorej musela Denisu donútiť pod hrozbou, že jej vezme počítač i mobil, sa situácia vyhrotila. Po nepríjemnej scénke, pri ktorej tínedžerka vykričala Zdenovi, že nie je jej otec, a tak jej nemá čo rozkazovať, si Stela vzala dcéru do izby. Tam jej medzi štyrmi očami stručne vysvetlila, ako sa veci majú – že Zdena má rada, že je ešte primladá na to, aby ostala sama, že Denisa si aj tak o pár rokov zariadi vlastný život. A že v septembri budú mať so Zdenom svadbu. Či sa jej to páči, alebo nie. Odvtedy, až do konca dovolenky, sa už Denisa nerozprávala ani s ňou. Uzavrela sa do seba, obalená obláčikom apatie.

Po návrate z dovolenky sa situácia naďalej zhoršovala. Rebélia tínedžerky prešla do vyššieho levelu. Bola drzá, tvrdohlavá, a čo sa dalo, urobila napriek – celé dni sa kdesi túlala, začala sa vyzývavo maľovať, nosila divoké účesy i oblečenie. Vedela, že tým mamu popudí. No nedbala na jej slzy, dohováranie či bezmocný krik. A na ich svadbe so Zdenkom len nehybne sedela s kamennou tvárou, ako zakliata. Nič nejedla, nepila, s nikým nekomunikovala. Stela sa to snažila nevidieť. Myslela si, že dcéra sa časom vybúri, a keď zistí, že všetok jej odboj je zbytočný, zmierni sa. Ale zanedbávať učenie a chodiť poza školu? Nehanebne všetkým klamať? To je už priveľa!

Stela vystrela k učiteľke ruku. Jej oči ešte raz skĺzli na vykukujúce ramienko podprsenky. „Sľubujem, že to dám do poriadku,“ povedala tlmene. „Do polročného vysvedčenia si Niska tie známky opraví, o tom som presvedčená.“

Učiteľka sa usmiala. Stisla Stele pravicu. „Pošlem vám mailom dátumy, kedy Denisa chýbala. Napíšte jej ospravedlnenku.“

Stela váhavo prikývla. Hanbila sa, nerada podvádzala. Je predsa sudkyňa! No keď ide o jej dcéru... „Dobre,“ súhlasila napokon. Zvrtla sa a dlaň položila na kľučku. „Dovidenia a... ďakujem.“

„Ahoj!“ Zdeno ju, ako vždy, privítal bozkom. Záhadne sa usmieval. „Ideš akurát včas.“

Stela si z tváre unavene odhrnula gaštanové vlasy. „Ahoj...“ Nevrátila mu bozk, iba ho obišla a kabelku položila na ratanový stolík s telefónom. „Včas na čo?“

Zdeno počkal, kým sa vyzuje a rozopne si kabát. Potom jej ho sňal a zavesil na ramienko, čo tiež robieval pravidelne. „Ty to necítiš?“ opýtal sa natešene.

Zhlboka sa nadýchla. Až teraz si uvedomila, že bytom sa šíri lákavá vôňa. Nechcela mu však pokaziť radosť britkou otázkou, čo u nich zasa robí jeho mama. Nezaslúžil si to. Každý večer okolo nej obskakoval, akoby bola kráľovná, čo ju, prirodzene, tešilo. Oproti Rudovi, predchádzajúcemu manželovi, ktorý bol večne niekde preč, alebo doletel domov, narýchlo zhltol, čo uvarila, a do noci sa zatváral do pracovne, to bola veľmi príjemná zmena. Dlho jej trvalo, kým zistila, že za Rudovou uponáhľanosťou a zaneprázdnenosťou sa ani tak neukrýva práca, ako početné romániky s inými ženami. No kým o tom nevedela, snažila sa byť tolerantná a donekonečna samu seba presviedčala, že Rudo sa preto tak naháňa, aby sa mali lepšie.

So sileným úsmevom sa otočila k Zdenovi. „Prišla mamička...“

„A pripravila tvoje obľúbené jedlo!“ dokončil nadšene, otvárajúc kuchynské dvere.

Stela nazrela dnu. Svokra práve kládla na stôl taniere. V miestnosti, so stenami vymaľovanými svetlozelenou farbou a zariadenej bielym nábytkom, bolo útulne a teplo. Úžasný kontrast s nevľúdnym, sychravým počasím, ktoré vládlo vonku. „Dobrý večer,“ pozdravila.

Zdenova mama k nej obrátila hlavu. Bola to udržiavaná, vitálna šesťdesiatnička. Po ich svadbe dala bez najmenšieho zaváhania zbohom Výskumnému ústavu potravinárskemu a vrhla sa do ďalších aktivít. Jednou z nich bola aj starostlivosť o jediného syna a jeho rodinu. Vlastne, táto aktivita jej zaberala väčšinu času. Keďže Stela bývala často v práci až do neskorého večera a stará pani nestrpela, aby jej syn nemal teplú večeru, trávila viac času uňho ako vo vlastnom byte. Občas to bolo fajn. Ako napríklad dnes, keď nemala čas ísť ani na obed. No niekedy ju svokrina prítomnosť rozčuľovala.

„Dobrý večer,“ odvetila pani Brezovská odmerane.

Stela sa opäť prinútila k úsmevu. Vedela, že prísny výraz na svokrinej tvári a strohý tón neznamenajú, že je nazlostená. Jednoducho, bola taká. Spočiatku to Stelu miatlo. Ustavične sa Zdena vypytovala, čím jeho mamu nahnevala. Potom si privykla. Keď bola stará pani ozaj rozhorčená, bledé líca jej sčerveneli, tenké pery našpúlila tak, že pripomínali zobák, a potriasajúc hlavou, ponášala sa na rozčúleného holuba. „Mám zavolať Nisku?“ opýtala sa Stela mäkko.

„Dvakrát som ju musela napomínať, aby stíšila hudbu.“ Stela v svokriných slovách zachytila náznak kritiky. „Veď to dievča si úplne zničí ušné bubienky!“

Zdeno sa pridal. „Mala by si sa s ňou pozhovárať, Stelka. Dnes zasa prišla o hodinu neskôr.“

Stela sa zachmúrila. „Je toho viac, o čom sa my dve musíme pozhovárať. Bola som v škole za jej triednou učiteľkou. Zle sa učí, vymeškáva hodiny...“ Otočila sa a prešla k dverám dcérinej izby. „Nemusíte nás čakať, pokojne začnite večerať. Asi to chvíľu potrvá.“

„Počkáme,“ zastihol ju Zdenov hlas. „Však, mami?“

Svokrinu odpoveď už Stela nezachytila. Rázne zaklopala, vstúpila dnu a v ďalšej sekunde zhrozene cúvla. Toto nečakala. Denisa, so slúchadlami na ušiach, sa rozvaľovala v neupratanej posteli, oblečená v šatách, ktoré mala aj v škole. Chodidlá vyložené na peľasti, medzi prstami nastrkané chumáčiky vaty, nechty nalakované tmavomodrým lakom. Pokojne listovala v časopise, pričom si pohmkávala pesničku. Na obrazovke počítača poskakovala akási smiešna postavička. Zvyšok stola bol zaprataný papiermi, učebnicami, zošitmi, obalmi zo sladkostí, dekoratívnou kozmetikou, pohárikmi z jogurtov i rôznymi drobnosťami, bez ktorých si Denisa nevedela predstaviť život. Z pootvoreného šatníka vytŕčal rukáv fialovej koženej bundy a po zemi sa povaľovali ďalšie časti odevov. Vzduch v miestnosti bol ťažký, presýtený acetónom.

V Stele vzkypel hnev. Takže jej dcéra nielenže chodí poza školu a zanedbáva učenie, ale aj z bytu robí chliev! „Denisa!“ zhúkla na ňu, hoci ju takto oslovovala málokedy. Pobehla k oknu a otvorila ho. „Čo to má znamenať?“

Tínedžerka na ňu ledva pozrela. „Nič,“ sykla opovržlivo. Ešte nedávno by už stála v pozore, s vedomím, že mamu niečím rozhnevala. Dnes na to ani len nepomyslela. „Drahúšik zasa žaloval, čo?“

Stela zaťala zuby. „Prestaň Zdenkovi hovoriť drahúšik,“ precedila. „Dobre? Uráža ma to!“

„No ocko ho volať nebudem.“ Denisa ostávala pri posmešnom tóne. Zložila si z uší slúchadlá, nechala ich na poduške a posadila sa, šúchajúc si dlaňami ramená. „A keď mu hovorím otčim, to zasa vytáča jeho drahú mamičku.“

Stela musela narátať do desať, aby nepriskočila k dcére a nezatriasla ňou. Mala však za sebou štúdium i prax v rodinnom práve a vedela, že by tým prejavila iba vlastnú slabosť. „Niska,“ oslovila dcéru tak mierne, ako v tej chvíli dokázala. „Prečo sa aspoň trochu nesnažíš nájsť si k nemu cestu? Veď on ťa má rád! Tak... mu hovor menom, akoby bol jedným z tvojich spolužiakov!“

„Spolužiakov?“ Dievčina pohŕdavo odfrkla. „Myslíš, že keď mu poviem vypatlaný magor, bude radšej?“

„Denisa!!!“

Tínedžerke bolo ľahostajné, že sa matka hnevá. Sklonila hlavu a so záujmom si začala kontrolovať nechty na nohách. „Mohla by si už zavrieť to okno?“ zamrmlala. „Je tu kosa.“

Stela nevenovala najmenšiu pozornosť ani otvorenému obloku, ani chladu v miestnosti. Dcérin prístup ju dráždil. „A ty by si sa zasa mohla konečne zmieriť s tým, že Zdenko je môj manžel. Už ma nebaví večne robiť medzi vami dvoma policajta.“

Denisa siahla po fľaštičke s lakom, položenej na koberčeku pri posteli. Špičku jazyka si oprela o hornú peru a sústredene si začala nanášať novú vrstvu. „Nikto ťa o to neprosí,“ zahundrala. „Mimochodom...“ Do hlasu sa jej vrátil sarkazmus. „Uvedomuješ si, že keď si ma porodila, tvoj manžel mal iba o rok viac ako ja teraz?“

Obrovská zúrivosť zatemnila Stele na okamih zrak. Chápala, že dcéra ju len provokuje. No nevládala zniesť, že jej pripomína vekový rozdiel medzi ňou a Zdenkom. Dodnes vlastne nepochopila, prečo jej okolie krúti hlavou, že si našla mladšieho muža. Veď keď je chlap o desať rokov starší od ženy, nikomu to neprekáža! Prečo to teda nefunguje aj naopak?

„Tak toto si prehnala!“ Stela prižmúrila oči. V náhlom popude vychmatla dcére z prstov fľaštičku s lakom a prudko ju vyšmarila von oknom. „A bleskovo si tu uprac!“

Denisa na ňu chvíľku meravo zízala. Hneď nato vyskočila, tvár jej mŕštila nenávistná grimasa. „Šibe ti?!“ vyletelo z nej. Rozbehla sa k otvorenému obloku a vyklonila sa von.

Stela zalapala po dychu. Takéto slová si dcéra voči nej dosiaľ nikdy nedovolila. „Pro... prosím?“ zajachtala neveriacky.

Denisa sa obrátila k nej. Po ešte detských lícach sa jej kotúľali slzy. „Čo si to urobila?!“ skríkla na mamu. „Vieš, ako dlho som ho zháňala?“ Pekné hnedé oči jej potemneli. „To všetko iba pre toho... toho...“

„Nie.“ Stela sa zo všetkých síl snažila ovládať. Bolo to však ťažké. Denisa ju prepichovala priam vražedným pohľadom a zlostne zvierala pery. „Ak myslíš Zdenka, nehnevám sa na teba kvôli nemu. Aj keď ten neskorý príchod domov si ešte prediskutujeme. Rozčúlil ma bordel, čo máš okolo seba, a... Bola som za tvojou triednou učiteľkou.“

Odmlčala sa. Čakala, ako Denisa zareaguje. Prekvapilo ju, že v dcérinej tvári sa namiesto strachu objavil vzdor.

„No a?“ mykla Denisa plecom. Sklopila zrak a nervózne sa pohrávala so štetčekom – stále ho držala v prstoch. „Škola ma už nebaví. Tento rok tam nejako vydržím, a keď budem mať šestnásť, nájdem si prácu.“ Opierala sa o parapetnú dosku, hoci cez otvorený oblok prúdil ľadový decembrový vzduch a ešte pred pár minútami sa na to sťažovala. „Ocino mi sľúbil...“

Stela jej nedala dohovoriť. Pristúpila bližšie, dcéru odstrčila a okno hlučne zavrela. „Nezaujíma ma, čo ti tvoj otec sľúbil.“ Hlas mala pevný a prísny. Presne taký používala v súdnej sieni. „O tom, že zmaturuješ a pôjdeš na vysokú, sa baviť nebudeme. Ešte si príliš mladá, aby si o týchto veciach rozhodovala sama. Okamžite sa začneš znova riadne učiť a ja budem každý deň kontrolovať tvoje známky.“ Prudko zatiahla krátke závesy a otočila sa späť. „Takisto od teba očakávam, že mi vysvetlíš, prečo máš toľko vymeškaných hodín a kde si v tom čase bola.“ Zľahka vystrela chrbát. „Teraz láskavo pohni zadkom a uprac si tu, lebo ťa nepustím ku stolu.“

V Denisiných zreničkách sa zablyslo. „Neznášam ťa!“ zajačala. „Nenávidím tento byt, život s tebou, Zdena...“ Rozčúlene rozhadzovala rukami. „Chcem bývať s ocinom! Dusím sa tu!“ Vzápätí vybehla z miestnosti, vrútila sa do kúpeľne a zatresla za sebou dvere.

Stela za ňou chvíľu hľadela. Začula šťuknutie zámky, hneď nato šum vody. Pomaly sa spustila na Denisinu posteľ. Hlavu si vložila do dlaní. Prísnosť sudkyne z nej vyprchala, nahradila ju ľútosť a beznádej nešťastnej matky. Kde urobila chybu? Kam sa podelo to veselé a utárané dievča, ktoré si každý večer prišlo po pusu pred spaním? Popritom vždy prebrali zážitky zo školy, najnovšie módne trendy, dohadovali sa, čo uvariť v nedeľu na obed, rozoberali, prečo sa kamarátky občas nesprávajú ako kamarátky... Teraz ju od seba odháňa. Je tvrdá, bezcitná, nepriateľská. A k Zdenovi a jeho matke sa správa ešte horšie – buď im vôbec neodpovedá, alebo drzo odvrkuje. Neposlúcha, robí si, čo sa jej zachce, povie, čo jej slina na jazyk prinesie... Pritom sa všetci tak snažia!

Počula, že niekto vošiel, ale ani nezdvihla hlavu. Vedela, že je to Zdenko. V kúpeľni ešte tiekla voda a svokra ju nechodievala ľutovať. Keď zacítila, že si k nej sadol a objal ju okolo pliec, rozplakala sa.

„Stelka, upokoj sa,“ prihovoril sa jej chlácholivo. „To prejde, uvidíš.“

Pomedzi vzlyky zo seba vytisla: „Ja... neviem. Vôbec sa... v tom... nevyznám. Vždy sme si... predsa tak rozumeli!“ Uprela na manžela zaslzené oči. „Večer sme sa dlho rozprávali... Chodievali sme spolu nakupovať... Zdôverila sa mi, keď mala nejaký problém... Výborne sa učila... Teraz akoby ju niekto vymenil. Je papuľnatá, jej izba pripomína brloh, fláka sa... Toto predsa nie je moja Niska!“

„Stelka,“ šepkal Zdeno upokojujúco. Dlaňami jej zľahučka šúchal ramená. „Denisa je iba zmätená. Má pätnásť, v jej veku je to normálne. Puberte sa nikto nevyhne.“ V hlase sa mu objavil úsmev. „Mama hovorila, že ani ja som nebol iný. Tiež som odvrával, skúšal cigarety... A keby sme sa opýtali tvojich rodičov, asi by nepovedali nič iné. Týmto musí prejsť každý.“

Stela zamyslene mlčala. Spýtať sa jej rodičov? Ona ani sestra si teda pubertálne rozmary nemohli dovoliť. Otec, vysoký vojenský dôstojník, bol autoritatívny a aj doma zaviedol prísny vojenský režim. Dodnes mala v pamäti, ako sa jej spolužiaci smiali, keď ich ktosi zazrel na dvore pri rannej rozcvičke. Otcovi bolo jedno, či je sychravo alebo pekne, piatok či sviatok, či ju niečo bolí, alebo nie. Ospravedlnené boli iba v prípade horúčky. Každý deň ich neľútostne vyhnal von a potom nútil sprchovať sa v studenej vode. Aj povinnosti okolo domu mali rozdelené podľa otcovho nariadenia – ona, ako staršia, musela pomáhať mame pri varení a upratovať dolné poschodie domu. Silvia, jej mladšia sestra, mala zasa na starosti záhradu a horné poschodie vrátane schodov. Otec potom všetko podrobne skontroloval. Beda, ak našiel nejakú nedôslednosť. Odmenu či pochvalu od neho dostali zriedka, zato kritikou nešetril. A nedajboh, aby sa vzbúrili – i ten najmenší náznak bol okamžite potlačený a prísne potrestaný. Dokonca aj mama ho absolútne rešpektovala. Odmalička jej rodičia vštepovali, že manželka musí muža poslúchať, a ona to zasa automaticky učila svoje dcéry. Stela sa však odmietla podrobiť tomuto pravidlu. Hneď ako sa prevalili Rudove aféry, podala žiadosť o rozvod. No a rozhodne nemienila Denisu telesne trestať, alebo ju do čohokoľvek nútiť. Nebude predsa svojmu dieťaťu robiť to, čo sama ťažko znášala! Bola presvedčená, že všetko sa dá rozumne vysvetliť, a keď bude trpezlivo, jemne, no nekompromisne trvať na svojom, veci sa vyriešia. Teraz však bola v koncoch. Čím viac Denisu prehovárala, tým viac sa jej dievča vzďaľovalo. Priepasť medzi nimi sa zväčšovala, problémy naberali závažnejší rozmer a Stela sa začínala báť, že dcéru stratí už celkom.

Smutne otočila tvár k Zdenovi. „Neviem, či ju dokážem zvládnuť sama. Začína toho byť na mňa priveľa.“

Prekvapene zažmurkal. „Chceš skúsiť nejakého psychológa?“

Pokrčila plecami. „Už som o tom premýšľala. Bojím sa, že naša hádka raz dospeje do štádia, že si Niska niečo urobí, alebo že ujde z domu. To by som nezniesla. Lenže už nie som schopná dívať sa na ňu s odstupom.“ Trpko vykrivila kútik úst. „Nie je iróniou, že sudkyňa, zaoberajúca sa rodinným právom, ktorá denne rieši rozvody, naťahovanie sa o deti a problémovým potomkom nariaďuje reedukačný ústav, je sama postavená do podobnej situácie?“

Zdeno udivene zhíkol: „Ty chceš Denisu strčiť do polepšovne??? To hádam...“

„Nikam ju nejdem strkať!“ Odvrátila sa od neho a zahľadela sa smerom k Denisinmu stolu. Zbadala, že na parketách je nalepená žuvačka. „Iba konštatujem,“ pokračovala rozladene, „kam som sa dopracovala. Rozhodovať o cudzích deťoch je omnoho jednoduchšie.“

„Možno by stačilo zopár výchovných zaúch v pravom čase a nemala by si tento problém.“

Stela prudko zdvihla hlavu. Vo dverách stála svokra. Malá, šľachovitá, so zrumenenými lícami a zošpúlenými ústami.

„Rodičia si uľavia a deti pochopia, kde sú ich hranice,“ doložila nekompromisne.

V tom okamihu Denisa vyletela z kúpeľne. „To by sa ti páčilo, čo?“ zajačala zúrivo. „Ty stará striga! Mala si si mlátiť vlastného syna! Možno by ti potom nevisel tridsať rokov na krku ako mimino a nemusel by si ženu hľadať cez zoznamku!“

Všetci dospelí zmeraveli v nemom úžase. Iba tínedžerka, zaslepená hnevom, sa víťazoslávne uškŕňala. V ďalšej chvíli, skôr než tomu niekto stihol zabrániť, sa stará pani svižne zvrtla, priskočila k Denise a tichým priestorom sa rozľahla zvučná facka.

Dievčaťu myklo hlavou. Plavé vlasy sa jej nahrnuli do tváre. Stela vyskočila, prikrývajúc si ústa dlaňou. Denisa pomaly, akoby neveriaco, dvíhala ruku k udretému lícu. Aj Zdeno vstal a mlčky vyvaľoval oči. Zrak mu zmätene behal od manželky k matke.

Pani Brezovská si spokojne pomädlila ruky. „Tak, to by sme mali. Nikto ma tu nebude nazývať starou strigou. A vyprosím si...“ Pohŕdavým pohľadom prebehla po Denise. Tá stála na chodbe sťa zmoknuté kura, so slzami na krajíčku a zreteľným odtlačkom prstov na líci. „...aby ma nejaká sopľanda poúčala, ako sa vychovávajú deti.“ Kriticky fľochla na Stelu. „Najmä keď nemá vštepené ani tie najzákladnejšie princípy slušného správania.“

V Stele sa náhle čosi vzbúrilo. Čosi, čo v nej už od detstva vrelo, rokmi silnelo, ibaže nedostalo príležitosť vyvrieť až na povrch. Teraz sa k tomu pocitu pridal i obranný postoj matky chrániacej svoje dieťa.

Chladne pozrela na svokru. „Tak toto ste prehnali. Žiadam vás, aby ste okamžite opustili môj byt.“

Stará pani sa napechorila. „Nemáš právo vyhadzovať ma. A za to, že som trochu zmravnila tvoju nevychovanú dcéru, by si sa mi mala skôr poďakovať.“ Láskavo sa usmiala na syna. „Však, Zdeničko? Teraz poďme jesť, tie pečienky už budú úplne studené.“

Mráz zo Stelinho pohľadu prešiel i do jej slov. „Vezmite si vaše hlúpe pečienky,“ zasipela, „a zmiznite!“

Pani Brezovská vypleštila oči. „No toto,“ zajachtala, „ale...“

Stela ju obišla, objala dcéru a pritisla si ju k sebe. „Myslím to vážne, odíďte odtiaľto,“ vyhlásila pevne.

Zdeno váhavo pokročil k Stele. Zastavil ho však matkin plačlivý hlas: „Zdeničko, a ty dovolíš, aby sa takto zaobchádzalo s tvojou mamou?“ Zahrala vzlyk, zdvihla ruku k tvári a tenké prsty si teatrálne priložila na čelo. „Toto si naozaj nezaslúžim.“

Stele bolo zo svokrinho divadla zle. No mlčala a čakala, čo Zdeno urobí. V kútiku duše dúfala, že sa prikloní na jej stranu. Svoje slová už nemohla vziať späť. Vybrala sa cestou, z ktorej niet návratu, a vedela, že nech jej manžel urobí čokoľvek, ako-tak prijateľný vzťah so svokrou je definitívne preč. Bol však jazýčkom na váhach. Iba od neho záviselo, ktorá zo žien zvíťazí – či milovaná mamička, alebo milujúca manželka. Stela mu túto pozíciu ani trocha nezávidela.

2 )

„Mami, kúpiš mi Pribináčika? Som hladná.“

Silvia Mináriková sa sťažka vystrela. No dcére odvetila vľúdne, malá predsa za nič nemohla: „Nie, zlatko. Ale doma ti vymiešam smotanu s vanilkovým cukrom, dobre?“

„Lenže smotana nie je taká dobrá.“ Za Valentínkinými slovami sa skrýval plač. „Ja by som chcela Pribináčika. Krstná mi minule kúpila dva. Aj Domkovi. A k tomu Brumíka.“

Silvia stisla zuby. Zadívala sa na syna. Sedel v sedačke nákupného vozíka a jedol rožok. To bola jediná možnosť, ako ho tam na chvíľu udržať. Pár vzácnych minút, počas ktorých musela stihnúť čo najviac. Potom Dominik začal byť nervózny. Krútil sa, protestoval, lenže keď ho z vozíka zložila, rozbehol sa a lietal po predajni ako neriadená strela. Vyhadzoval tovar z regálov, z políc stŕhal cenovky, prevracal pútače, plietol sa ľuďom popod nohy a nahlas vykrikoval. Silvia tušila, že ju v potravinách neďaleko ich domu, na bratislavskom sídlisku Ružinov, neradi vidia. Jej sestra Stela raz so smiechom vyhlásila, že jedného dňa bude vedľa nálepky Zákaz vstupu so psom a Zákaz vstupu s korčuľami pridaná aj Dominikova prečiarknutá fotografia. No Silvii to vôbec nepripadalo smiešne. Keby nemusela, sama s deťmi do predajne potravín nevkročí. Nemala ich však u koho nechať. Rodičia bývali na opačnom konci republiky a Ľuboš bol sirota. Priateľky ostali na východe, spolužiačky sa roztratili po svete, sestra si žila svojím životom. A Alena, suseda z vedľajšieho vchodu, s ktorou si výborne rozumie, má sama malé dieťa. Občas jej pomohla, ale to najmä vtedy, keď si Silvia musela niečo vybaviť na úrade. S potravinami ju nechcela zaťažovať. Chodili síce s Ľubošom na veľký nákup približne každé dva týždne, lenže ovocie a pečivo tak dlho nevydržalo. Zvyčajne vyzdvihla Valentínku zo školy a cestou späť nakúpila. Dcérka sa s Dominikom rada hrala. Snažila sa ho zabávať, a keď bol neudržateľný, obetavo ho naháňala po obchode, upratujúc, čo narozhadzoval.

„Vali, nejde to,“ mrmlala Silvia roztrpčene. S potlačovanou zlosťou hodila do vozíka vrecko akciových cestovín. Už-už mala na jazyku britkú odpoveď, nech si teda ide za svojou krstnou. Veď tá si to môže dovoliť. No radšej si doň zahryzla. Tak rada by dcérke kúpila, po čom túži... Lenže do výplaty bolo ďaleko. Navyše Dominik vyrástol z otepľovačiek, Valentínku tlačia čižmičky, nehovoriac o tom, že Vianoce sú už pomaly predo dvermi. „Inokedy, dobre?“

Dievčatko na ňu uprelo očká. Zvyčajne živé, veselé, s iskričkami smiechu. Teraz v nich Silvia pobadala smútok. „Nemáš peniažky?“

Silvia prekvapene zastala. „Prosím???“ Robili s manželom, čo mohli, aby deti netrpeli nedostatkom a mali všetko, čo potrebujú. Ľuboš nástojil na tom, že nik z rodiny sa nesmie dozvedieť, v akej finančnej situácii sa už roky nachádzajú, a len oni dvaja vedeli, koľko síl ich toto tajomstvo stojí. „Ako si na to prišla?!“

„Sárinka, čo so mnou sedí v lavici, povedala, že do sekáča chodia nakupovať iba ľudia, čo nemajú peniaze.“

Silviine líca zalial rumenec hnevu. Už mala ozaj dosť toho večného uskromňovania, vymýšľania výhovoriek, plánovania, nakupovania výlučne akciového tovaru, utajených návštev secondhandov, pričom z každého výkladu sa na ňu lákavo usmievali nové moderné odevy. Nehovoriac o tom, že svoje oblečenie trestuhodne zanedbávala a ku kaderníčke chodila raz za rok, keď na narodeniny dostala od rodičov peniaze. Ale jej deti nikto nebude považovať za chudákov!

Zhlboka sa nadýchla. „Máme dosť peniažkov, zlatko. Nemusíš sa báť. A vieš čo?“ Na perách sa jej podarilo vyčariť slabý úsmev. „Ja ti toho Pribináčika kúpim. Aj Brumíka, keď chceš.“

Valentínkine očká zažiarili. „Supééér! Idem si hneď vybrať!“ A odbehla, ani nepočkala na maminu reakciu.

Silviin výraz tváre sa zmenil. Mocne zovrela držadlo nákupného vozíka, v hrudi jej bublala rokmi hromadená zlosť. Automaticky ako robot rýchlo nakladala ďalšie veci z lístočka, ktorý držala v ruke. Dominik už rožok takmer celý zjedol. Prsty sa jej však triasli a srdce splašene búchalo. Neznášala to. Tú nemohúcnosť, pocit, že je zavretá v klietke, z ktorej niet úniku, a kamkoľvek sa pohne, narazí na pevné mreže. Tú neschopnosť zmeniť niečo vo svojom živote. Aké len mali ideály, aké plány, keď sa s Ľubošom brali! Sľuboval jej veľký dom na okraji Bratislavy. Každoročné dovolenky pri mori. Lyžovačky. Auto pre oboch... A rozprávkovú svadbu – limuzínu, róbu od špičkového módneho návrhára, hostinu v luxusnom hoteli. Verila mu. I napriek skutočnosti, že svadobné šaty si napokon musela požičať, na obrad sa viezla v maličkej fordke a večeru v obyčajnej reštaurácii im zaplatili rodičia. Ľuboš bol však šikovný, odvážny a ohromne prispôsobivý. Vyskúšal mnoho zamestnaní, kým sa usadil a našiel si prácu podľa svojich predstáv. Zmaturoval síce na elektrotechnickej priemyslovke, ale v odbore dlho nezostal. Nebavilo ho vŕtať sa v elektrospotrebičoch. Skúšal to v záhradníckych službách, pracoval ako predavač v supermarkete i ako šofér v tlačiarni. Napokon zakotvil u jedného z mobilných operátorov na pozícii predajca produktov. Páčilo sa mu, že je v styku s ľuďmi. Dostal peknú rovnošatu s menovkou, zamestnanecké výhody, dobrý plat a prísľub kariérneho rastu. Darilo sa mu a chvíľu to vyzeralo, že svoje plány dokáže skutočne naplniť. Potom však stretol bývalého spolužiaka zo základnej školy. Zašli spolu na pivo, slovo dalo slovo a domov prišiel ako v tranze. Viktor vraj podniká v úžasnom biznise – príjem je neobmedzený, námaha minimálna a hlavne – bude sám sebe šéfom. Silvii sa to veľmi nepozdávalo. Viktor jej nebol sympatický a jeho veľkodušnosť i nadšenie pôsobili dosť neúprimne.

Lenže Ľuboš sa už nedal zastaviť. Sotva absolvoval úvodné školenie, dal v robote výpoveď a založil si živnosť. Energicky sa pustil do novej práce. Neúnavne obiehal priateľov, príbuzných, bližších i vzdialenejších známych, spolužiakov, bývalých kolegov, a keď už nemal kam zájsť, bez rozpakov ponúkal svoj tovar neznámym ľuďom v rôznych firmách. Niektorých aj prehovoril na rovnakú činnosť a po večeroch s nimi uzatváral zmluvy či zúčastňoval sa ďalších motivačných školení. Ich domáci príjem však dramaticky poklesol. Výrobky sa nepredávali tak, ako Viktor sľuboval, a utŕžené peniaze ani zďaleka nezodpovedali vynaloženej námahe. No Ľuboš to nechcel vidieť. Nepočúval Silviine varovania a presviedčal ju, že keď sa to všetko rozbehne, budú milionári. Čakala dlhých päť rokov. Dovtedy si neúnavne opakovala manželove slová, že raz sa to zlomí. Ale keď sa napriek šetreniu a prísnej disciplíne minuli aj posledné úspory a museli si vziať pôžičku, lebo Ľuboš bol príliš hrdý, aby prosil o pomoc niekoho z rodiny, minula sa i jej tolerantnosť. Dala manželovi na výber: Buď sa riadne zamestná a pravidelne prinesie domov výplatu, alebo sa s ním rozvedie. Bol to z jej strany zúfalý čin. Posledný pokus neklesnúť na samé dno. Ľuboš sa aj urazil. Pár dní sa s ňou nebavil, hoci sa mu niekoľko ráz ospravedlnila. Účinok sa však dostavil. Chybu si síce nikdy nepriznal, čo Silvia ani nečakala, no našiel si prácu vo firme so zabezpečovacou technikou. Ona bola spokojná, on už menej. Tá iskra, ktorá ho vždy poháňala dopredu, entuziazmus, ktorým vždy sršal, sa zrazu kamsi vytratili. Ostal nervózny, ufrflaný a čoraz častejšie sa cestou z práce zastavoval v blízkom pohostinstve.

„Mami!“ Valentínkin vysoký hlások ju prebral zo zamyslenia, až sa mykla. „Nemohla som nájsť Brumíky a... Domko!!!“

Silvia okamžite pozrela na syna. Ani nevedela, ako dlho tam stojí. Dominik totiž sedel vo vozíku ticho ako pena a spokojne sa napchával gumenými cukríkmi, ktoré si vzal z regálu. Vrecúško bolo takmer prázdne.

Inokedy by sa asi zhrozila, vyhrešila by malého a možno aj Valentínku, kde sa tak dlho tárala. Teraz sa však rozosmiala. Už nemala síl hnevať sa. Skôr naopak. Potrebovala uvoľnenie a aspoň trochu čistej radosti. Každodenné starosti a napätie ju nesmierne ubíjali. „Ty si ale šibal,“ postrapatila Dominikovi vlásky. Na Valentínku veselo žmurkla. „Aj tebe kúpim nejaké cukríky?“

Dcérka na ňu sprvu nechápavo vyvalila očká. Bola zvyknutá, že mama je v obchode nevrlá, zamračená a len zriedka jej dovolí vybrať si niečo pre seba. No jej sedemročný rozumček nepátral po príčinách tejto zmeny. Nadšene využila priaznivú situáciu, priskočila k sladkostiam a vybrala si obľúbené želatínové myšičky.

Silvia potom prešla do oddelenia ovocia a zeleniny. Zatúžila po mandarínkach. Vedela, že aj deti ich milujú, ale pokiaľ mala zásobu jabĺk, ktoré jej rodičia pravidelne posielali, drankali zbytočne. Aj teraz mali ešte jabĺčka odložené v malej komore na medziposchodí ich paneláka. Napriek tomu si chcela urobiť radosť. A keď videla, ako Valentínke žiari tvárička šťastím, viac neváhala.

Pri pokladnici ňou trochu hrklo. Suma na displeji bola omnoho vyššia, než plánovala. Vyčerpala rozpočet až do konca týždňa! Povedala si však, že tá blahodarná chvíľka stojí za to, že nejako už bude, a sotva vyšla s deťmi z obchodu, každému olúpala jednu mandarínku.

Domov sa vracala v povznesenej nálade. Pomaličky kráčala po chodníku plnom veľkých mlák a po očku sledovala deti. Bežali pred ňou, naháňali sa a veselo vykrikovali. Nenapomínala ich. Chcela, aby sa najmä Dominik poriadne vybehal. Inak sa s ním v byte nedalo vydržať. A ona ešte musela pripraviť večeru, s Valentínkou napísať úlohy a skontrolovať, či má všetko pripravené na druhý deň do školy. Niekedy to šlo s dcérkou ťažko. Akoby lietala kdesi v oblakoch. Bola nesústredená, nedbanlivá, odbiehala od úloh, často si ich vôbec nepoznačila a potom museli telefonovať buď učiteľke, alebo nejakej spolužiačke. Uprostred čítania si zrazu na niečo spomenula, začala o tom rozprávať a mohli začať odznova. Zbytočne na ňu Silvia naliehala, aby dávala pozor. Čím viac dievčatko napomínala, tým bolo roztržitejšie. Napätú atmosféru doma nezlepšil ani Dominik. Kým bol zavretý sám v detskej izbe, stihol v nej urobiť dokonalú spúšť – na niekoľkých miestach pomaľoval farbičkami stenu, potrhal knižky, vyhádzal oblečenie zo skriniek a jeho hračky nachádzala aj na tých najneuveriteľnejších miestach. Nehovoriac o tom, že raz sa malý sám vybral na prechádzku. V papučkách, domácom tričku a tepláčikoch zišiel po schodoch, no našťastie si nedokázal otvoriť bránu. Domov ho doviedla suseda, ktorá sa práve vracala z práce. Takú hanbu Silvia dávno nezažila. Odvtedy vchodové dvere vždy poctivo zamykala.

„Hej, Silvi, počkaj ma!“

Silvia zastala a pomaly sa otočila. Videla, že sa k nej ponáhľa Alena, kamarátka z vedľajšieho vchodu. Aj ona bola na materskej. Jej syn mal o dva mesiace menej než Dominik, a tak sa často stretávali buď vonku, alebo na chvíľu zaskočili jedna k druhej. „Ahoj,“ zakývala jej veselo.

Alena, vlečúc Sebastiána za sebou, až temer utekal, ju dohonila. „Čaves,“ vyhŕkla zadychčane. Potom sa sklonila k malému. „Sebi, pozri,“ ukázala prstom pred seba. „Tam je Dominik.“

Chlapček sa zasmial a rozbehol sa za kamarátom.

Alena si napravila čiapku. „Idete domov, alebo na ihro?“

„Domov.“ Silvia, držiac v jednej ruke tašku s nákupom a v druhej Valentínkinu školskú aktovku, podišla k lavičke a všetko na ňu na chvíľu odložila. Zľahka si rozcvičila stuhnuté prsty. „Stále mrholí a v parku sú mláky. Malý by sa mi tam hneď vymáchal. A Valika si musí ešte spraviť úlohy. Vieš, nechcem, aby si ich písala v školskom klube, nestojí to za veľa.“

„Už si zvykla na školu?“ opýtala sa jej Alena, pričom obe pozorne sledovali svoje deti. Tie momentálne šantili vo vypustenej fontáne – behali po schodoch, preliezali cez obrubu, naháňali sa okolo dýz. „Možno by si s ňou mala zájsť k lekárke, keď má problémy s učením.“

Silvia zaváhala. Potom sa rozhodla priznať, veď sa nemá za čo hanbiť. „Už som bola. U psychologičky. Ešte keď chodila do škôlky. Učiteľke v predškolskej triede sa čosi nepozdávalo... Zistili jej ľahkú mozgovú dysfunkciu a povedali mi, že môže mať pri učení ťažkosti.“

„No vidíš!“ Alena zajasala, akoby objavila zázračný liek. „Keď budeš mať na to papier, v škole ho musia rešpektovať! V telke raz dávali reportáž o podobných problémoch u detí a viem, že potom majú zvláštne úľavy.“

Silvia si vzdychla. „No a presne toto nechcem. Valika je citlivá, nechcem, aby na ňu ukazovali prstom. Skúsime to zvládnuť samy. Aj lekárka ma v tom podporila. Malá vtedy dostala rok odklad... a ďalej sa uvidí.“

„Keď myslíš...“ Pomedzi vysoké borovice sa prehnal vietor. Studený, ale nie až taký, aký býva zvyčajne v decembri. Alena si pritiahla šál tesnejšie ku krku. „A Mikuláša už máš?“

„V podstate... hej.“ Silvia nemienila nikomu vešať na nos, že deťom kúpila iba podkovičky z mliečnej čokolády pre šťastie. Každým dňom totiž očakávala balík od rodičov z východného Slovenska. Tento predvianočný zvyčajne obsahoval orechy, med, sušené ovocie i hríby, ďalšiu dávku jabĺk a, samozrejme, mikulášske vrecúška, naplnené rôznymi sladkosťami. Ani jej sestra Stela nezabúdala na svoje krstniatka. Načo teda vyhadzovať peniaze, keď sa postarajú iní? „Ale do čižmičky im dávame iba oriešky, mrkvu a cibuľu. Sladkosti poschovávame po byte a deti si ich musia nájsť.“

„Zaujímavý nápad...“ Alena zamyslene našpúlila pery. „Keď Sebino trochu vyrastie, tiež to skúsim.“ Otrávene vykrivila kútik úst. „Max už na takéto veci nie je. Ten akurát zhrabne sladkosti a hneď zmizne vo svojej izbe.“

Silvia si vzdychla. „Buď rada. Aspoň pred malým hrá divadlo. Moja neterka Denisa sa minulý rok skoro preriekla. V poslednej chvíli som ju zastavila. Domko tomu ešte veľmi nerozumie, ale Valika je veľmi vnímavá. Už sa ma napríklad pýtala, ako je to s Ježiškom a darčekmi. Chápeš, všade je vianočný tovar, lákavé reklamy...“

„A čo si jej povedala?“

Silvia mykla plecom. „To, čo mi povedala mama, keď som sa jej pýtala – kto verí, že darčeky nosí Ježiško, tomu ich aj prinesie. Tí ostatní si ich musia ísť kúpiť.“

Alena nadvihla obrvy. „A ako jej to vysvetlíš, keď už zistí pravdu?“

„Dúfam, že vtedy bude dosť veľká, aby ju strávila. Ja som na to prišla v desiatich rokoch a predtým som sa až do krvi pohádala s najlepšou kamarátkou. Tá pristihla rodičov pri balení darčekov, všetko pochopila a mama mi to potom doma iba potvrdila. V tom okamihu sa moje detstvo skončilo. Respektíve tá jeho tajomná, vzrušujúca časť.“

„Priveľmi to prežívaš.“ Alena sa zimomravo chúlila do lyžiarskej vetrovky. Ruky v pletených rukaviciach si strčila hlbšie do vreciek. „Podľa mňa je lepšie nemotať deckám hlavu, a keď sa opýtajú, povedať im všetko na rovinu. Max síce dva dni rumázgal, no potom mu došlo, že aspoň nemusí každý rok smoliť list Ježiškovi, a odvtedy svojimi požiadavkami bombarduje priamo mňa a muža.“

Silvia odmietavo pokrútila hlavou. „Lenže... Vieš, že u nás Vianoce neznamenajú len darčeky. Je to oslava Ježišovho narodenia a ja dbám, aby na to deti nezabúdali.“

Alena vehementne zamávala rukami. „Dobre, dobre, túto tému nechcem rozvíjať.“ Nato si ich vopchala späť do vreciek. „Radšej mi povedz, čo si kúpila svojej drahej polovičke. Z roka na rok mám väčší problém vymyslieť niečo pre toho môjho chlapa.“

Silvia zmätene zažmurkala. Ona nemala problém s nápadmi. Skôr s ich financovaním. Bude rada, ak sa jej podarí kúpiť niečo pre deti. No prv, než vyslovila jednu z naučených výhovoriek, zbadala, že malý sa natiahol v mláke a Valentínka, ktorá mu chcela pomôcť, tam padla tiež. „Musím ísť,“ vyhŕkla. Schmatla nákup aj aktovku a na Alenu sa ospravedlňujúco usmiala. „Dokončíme to neskôr, dobre?“ A rýchlo sa pobrala za deťmi.

„Nedostal som ďalšiu pôžičku.“

„Prosím?“

Ľuboš na Silviu zachmúrene pozrel. Delil ich starý kuchynský stôl. Ten, ako mnohé ďalšie kusy nábytku, tu ostal ešte od čias, keď bol chlapec. Vlastne, v celom byte sa toho veľa nezmenilo. Po tragickej smrti Ľubošových rodičov sa oňho starala babka s dedkom. Potom sa pominul starý otec, pred necelými šiestimi rokmi aj stará mama a byt pripadol im. Ľuboš bol jedináčik, nemusel sa s nikým deliť. No ostalo i zariadenie. Akurát neskôr kúpili do menšej, teraz detskej izbičky novú poschodovú posteľ a pre Valentínku jednoduchý písací stôl. Druhú miestnosť, ktorá slúžila ako spálňa a zároveň ako obývačka, iba predelili nábytkom. Všetci cítili, že im je v dvojizbovom byte tesno. Ale nemali peniaze ani na obnovu, nieto ešte na kúpu väčšieho bytu.

„A nebudú ani vianočné prémie. Šéf nám to dnes na porade oficiálne oznámil,“ doložil Ľuboš nazlostene.

Silvia si s povzdychom oprela čelo o ruku, ohnutú v lakti. Smutne sa zahľadela do šálky s čajom. Ešte sa z nej parilo. „Prečo?“

„Prečo asi?!“ Ľuboš reagoval podráždene. Silvia si všimla, že už z práce sa vrátil rozladený. Lenže doma bol zvyčajný večerný ruch a ona nemala čas zaujímať sa ešte aj o manželove starosti. Bola rada, že prišiel skôr než zvyčajne. Nechala mu na starosť Dominika, zavrela sa s Valentínkou v izbe a robili spolu úlohy. Potom šla rýchlo pripraviť večeru. „Nemám dosť veľký príjem, aby mi schválili ďalšiu pôžičku!“ vyštekol. „Aspoň tak to povedala tá vymachlená ženská, ktorá sa tvárila, ako je jej to veľmi ľúto!“

Silvia na okamih privrela oči. Zhlboka sa nadýchla. „Myslela som... tie prémie,“ prevravela tíško. „Minulý rok...“

„Minulý rok bol minulý rok,“ odvrkol. „Teraz sa menej stavia, a tak je aj logicky menší záujem o zabezpečovačky.“ Zlostne zaťal päste. „Vraj sa na vedení dohodli, že nám radšej nedajú prémie, ako by mali niekoho prepustiť!“

Odvážila sa a dlaňou mu chlácholivo prikryla zbelenú hánku. „Buď rád. Prišiel si tam posledný. Navyše, ani nie si zamestnanec, robíš predsa na živnosť. Nie je pre nich problém rozviazať s tebou zmluvu.“

„Ja viem...“ Rezignovane sklonil hlavu. „Lenže ja som s tými peniazmi počítal! Keď o pár dní odíde splátka za auto, takmer nič nám na účte neostane.“

Silviu zamrazilo. „Ale... čo budeme robiť? O chvíľu sú Vianoce! Nemám kúpený ani jeden darček a Valentínka potrebuje nové čižmičky. Tie z minulého roka ju už tlačia. Videla som celkom pekné na Miletičke...“

Ľuboš si vytrhol ruku spod jej dlane. Nepekne na ňu zazrel. „Na to si mala myslieť vtedy, keď si kupovala deckám tie somariny!“

„Aké... somariny?“ zajachtala prekvapene.

„Dnes v obchode!“ obrýkol sa na ňu. „A ktovie, čo si predo mnou ešte zatajila!? Načo kupuješ cukríky a mandarínky? Veď máme jablká od vašich, nie?“

Toto bolo na Silviu priveľa. Nebola zvyknutá manželovi protirečiť a dosiaľ vždy rešpektovala jeho rozhodnutia. No Ľubošovo nespravodlivé obvinenie ju ranilo. Veď sa tak snaží! Doslova čaruje s peniazmi, aby to každý mesiac nejako zvládli! A on...

Pomaly sa odtiahla a obe ruky položila na dosku stola dlaňami nadol. Odhodlane pozrela mužovi do tváre. „Nemáš právo vyčítať mi, že som kúpila deťom veci, ktoré ich rovesníci dostávajú úplne samozrejme,“ začala tlmene. „Sú to predsa naše deti, prepánajána!“ Jej hlas nadobúdal ostrejší tón. „A nebola som to ani ja, ani ony, kto nás dostal do tejto situácie.“

Ľuboš zbledol. Tvár mu zmeravela a akoby ochabla.

Silvia sa naľakala. Takto vyzeral aj otec, keď ho niečo rozčúlilo! Potom zvyčajne nasledovala facka, v lepšom prípade nejaký zákaz. Podvedome sa odtiahla, aby na ňu manžel nedočiahol.

Neudrel ju. Urobil však čosi horšie. „Takže za všetko môžem ja??“ zasipel. „A načo si otehotnela s Dominikom?! Mohli sme ešte počkať! Keby si ďalej chodila do roboty...“ Pohrdlivo odfrkol. „Ale to bolo rečí, že Boh to tak chcel a že antikoncepcia nie je v súlade už ani neviem s čím! Videla si, v akej sme situácii, a mala si podľa toho konať!“

Silvia ohúrene otvárala ústa. No nevydala zo seba ani hlások. Čo to hovorí? Ako môže? Veď... „Tebe prekáža Dominik?“ zašeptala napokon bolestne.

Ľuboš sa trochu stiahol. Pochopil, že prestrelil, ale nechystal sa odísť porazený. „Neprekáža mi,“ zahundral, „len hovorím, že sme mohli počkať, kým sa nám dajú financie trochu do poriadku. Tým, že si zasa na materskej a pribudol ďalší hladný krk, si nám veľmi nepomohla.“

Silvia sa pobúrene zachvela. Zovrela šálku oboma rukami a uchlipla si z čaju. Bol zo šípok, ktoré spolu s deťmi každý rok vlastnoručne nazbierala. „Nikdy by mi nenapadlo,“ začala tíško, „že raz budem od teba počuť niečo takéto surové. Vyčítať mi, že som ti dala dve krásne, zdravé deti... Nazývaš ich hladnými krkmi...“ Uprela naňho smutný pohľad. „Nemysli si, ani mne nie je ľahostajné, ako sme na tom s peniazmi. Toľkokrát mi bolo ľúto, keď Valika túžila po niečom, čo majú jej kamarátky, a ja som ju musela odbiť...“ Na okamih zmĺkla. „Vieš čo sa ma dnes opýtala? Či sme chudobní, lebo nejaká spolužiačka jej povedala, že v sekáči nakupujú iba chudáci.“

Ľuboš na to nereagoval, iba od nej odvrátil oči.

„Aj pre mňa je to veľmi ťažké,“ pokračovala, „a ver, že čoraz častejšie mám všetkého plné zuby. Ale vždy si spomeniem, čím ma Boh obdaril. Že mám ten najdrahší poklad na svete – lásku svojich detí – a vtedy nájdem silu kráčať ďalej.“

„A z čoho budeme žiť do ďalšej výplaty, ti Boh náhodou nepovedal?“ zavrčal.

Prísne zovrela pery. „Nerúhaj sa,“ napomenula ho. „Situáciu, do ktorej sme sa dostali, sme si zavinili sami. No musíme sa modliť a prosiť Boha o pomoc.“

„Čo nepovieš...“ Znevažujúco pohodil hlavou. „Modlím sa a prosím o pomoc už kopu rokov a stále nič!“

„Ľubko!“ vyhŕkla rozhorčene. Hlavou jej prebehlo, že zajtra sa zastaví v kostole a ospravedlní sa za manžela. „Čo je s tebou?! Kde je ten muž, ktorého som si pred ôsmimi rokmi brala?“

„V riti,“ odsekol hrubo. „V totálnej!“

Silvia prekvapene zažmurkala. No prv než stihla zareagovať, zazvonil jej mobil. Vstala a prešla do chodby, kde mala odloženú kabelku. O pár minút bola späť. „Volala Majka Vozárová.“ Hovorila pomaly, akoby v sne. Plecom sa oprela o zárubňu dverí. „Jedna z kolegýň odchádza do predčasného dôchodku... Opýtala sa ma, či sa nemôžem vrátiť do práce už od Nového roka.“

3 )

„Kajko...“ Jaroslava Fabianová si vúžase sadla. „To... nemôžeš myslieť vážne!“

„Mama, ja nežartujem.“ Tón staršieho syna Karola vmobilnom telefóne bol pokojný, hoci musel zachytiť, že vjej hlase je zhrozenie iľútosť. „Pochop, mám už svoju rodinu.“

Okamžite sa ohradila: „Tú máš dva roky, ale naŠtedrý večer ste vždy boli unás!“

„To je pravda, mami. Aviem aj, aká si pyšná, že Vianoce trávime uvás akPatiným rodičom chodíme až naNový rok.“ Náznak úsmevu sa zosynovej reči vytratil. „No vapríli sa narodila Sabínka. Už nie sme sPat sami. Tento deň chceme stráviť my traja spolu.“

„Kajko,“ namietla, „veď... tu si doma!“

„Mami, ty plačeš?“