Start

W. Bruce Cameron

A DOG’s PURPOSE

Copyright © 2010 by W. Bruce Cameron

Translation © 2013 by Elena Guričanová

Jacket design © 2013 by PRO 2

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3392-8

Venujem Cathryn.

Bez nej by táto kniha nevznikla.

(1)

Jedného dňa som si uvedomil, že tie teplučké, ukňučané, smradľavé tvory, čo sa okolo mňa neustále mrvia, sú vlastne moji súrodenci. To zistenie ma poriadne sklamalo.

Oči si mi ešte poriadne neprivykli na svetlo, rozoznával som len nejasné huňaté tvary, ale nebolo pochýb, že to krásne veľké stvorenie s úžasným dlhým jazykom, ktoré sme mali takmer stále nablízku, je naša matka. Časom som sa naučil, že náhly závan studeného vzduchu na koži sprevádza jej odchod a návrat tepla znamená čas na kŕmenie. Aby som sa dostal k mlieku, často som musel odtisnúť ňufák nejakého súrodenca. Dosť ma to zlostilo, vôbec mi totiž nešlo do hlavy, načo vlastne existujú. Keď mi matka oblizovala bruško, aby mi rozprúdila tráviace šťavy, škúlil som na ňu a potichu som ju prosil, nech sa ostatných šteniatok zbaví, aby som ju mal len pre seba.

Postupne som sa ich naučil rozoznávať a nejako som sa s ich prítomnosťou v pelechu zmieril. Nos mi čoskoro napovedal, že mám jednu sestru a dvoch bratov. Sestra sa do zápasu o potravu hrnula s takmer rovnakou vervou ako bračekovci. Jedného som nazval Rýchlik, lebo ma vždy predbehol. Druhého som tajne volal Hladoš, lebo kvílil zakaždým, keď sa mama vzdialila, a mlieko cical tak zúfalo, ako keby nikdy nemal dosť. Aj spával viacej než my ostatní, takže sme naňho často skákali a žuvali sme mu ňufák.

Narodili sme sa v tmavej nore vyhrabanej pod koreňmi stromu, aj cez deň tam bolo vlhko a chladno. Keď som sa prvýkrát vytackal von na slnko, sestra a Rýchlik sa ku mne pridali. Prirodzene, Rýchlik sa ihneď pretlačil dopredu.

Z nás štyroch mal ako jediný na hlave bielu škvrnu, ktorá mu žiarila na slnku, keď sebavedomo poskakoval vpred. Jasnou bielou hviezdou na čele akoby celému svetu oznamoval, že je niečo extra. Zvyšok srsti mal rovnako nenápadný, čierno-hnedo-fľakatý ako ja. Hladoš bol o pár odtieňov svetlejší a sestra zdedila mamin krátky ňufák a sploštené čelo. Inak sme sa na seba dosť podobali, Rýchlik aj napriek tomu svojmu poskakovaniu až tak veľmi nevynikal.

Strom, pod ktorým sme bývali, rástol na strmom brehu potoka. Nesmierne ma potešilo, keď sa Rýchlik prekopŕcol dolu brehom, ale ja so sestrou sme ho hneď nasledovali rovnako nemotorne. Šmykľavé kamene a pramienok vody nám ponúkali úžasné nové pachy. Koryto plytkého potoka nás doviedlo do chladnej, vlhkej jaskyne s hladkými stenami – do priepustu. Inštinktívne som vycítil, že by to bol výborný úkryt pred nebezpečenstvom, ale matku náš nález veľmi nepotešil. Bez okolkov nás vyhnala von a potom nás doslova v zuboch vyvliekla do nory, keď sa ukázalo, že naše malé slabé nožičky ešte nezvládnu cestu hore brehom.

Naučili sme sa, že sami sa do pelechu nevyškriabeme, ale sotva matka odišla, zase sme sa vybrali na vandrovku. Tentoraz sa k nám pridal aj Hladoš, no keď sme dorazili do priepustu, hneď sa rozvalil v studenom blate a zaspal.

Okolie sme predsa museli poriadne preskúmať – keď už pre nič iné, tak aby sme našli čosi pod zub. Matka už s nami totiž strácala trpezlivosť a zakaždým sa hrabala na nohy skôr, než sme sa poriadne nacicali. Určite za to mohli ostatní. Keby Hladoš nebol taký nenásytný a Rýchlik zase panovačný, a keby sa Sestra toľko nemrvila, mama by nám iste dovolila poriadne si naplniť brušká. Ja som ju predsa vždy jediným vzdychom presvedčil, aby si k nám ľahla, keď som sa k nej načiahol.

Lenže matka zjavne uprednostňovala Hladoša, často ho oblizovala najdlhšie zo všetkých, a ja som nad toľkou nespravodlivosťou penil od zlosti.

Rýchlik aj Sestra ma už medzitým prerástli – telá sme síce mali rovnaké, ale ja som mal kratšie a zavalitejšie nohy. Hladoš, naše nedochôdča, bol, samozrejme, najmenší, a mňa poriadne štvalo, že ma s ním Sestra a Rýchlik v kuse nechávali samého, ako keby ma k nemu priradili na základe nejakého prirodzeného rozloženia síl vo svorke.

Keďže Sestra a Rýchlik sa väčšmi zaujímali o seba navzájom než o zvyšok rodiny, za trest som si ich nevšímal a podnikal som osamelé výpravy hlboko do priepustu. Práve som ňuchal čosi mňam mŕtve a hnijúce, keď rovno predo mnou vyletelo do vzduchu drobné živé zvieratko. Žaba!

Nadšene som sa vrhol za ňou a snažil som sa ju chytiť labkami, lenže žaba zase odskočila. Bála sa ma, hoci ja som sa chcel len pohrať a asi by som ju ani nezjedol.

Sestra s Rýchlikom zbadali, že sa deje niečo zaujímavé, prirútili sa do priepustu a strhli ma na zem, keď prudko zabrzdili v slizkej vode. Žaba zase vyskočila a Rýchlik za ňou, moju hlavu pritom použil ako odrazový mostík. Zavrčal som naňho, ale vôbec si ma nevšímal.

Aj so Sestrou si išiel nohy dolámať, aby sa dostal k žabe, ktorá pristála v mláke a prudkými, tichými tempami unikala preč. Sestra strčila ňufák do vody a začala prskať, takže nás ostatných ofŕkala vodou. Rýchlik jej vyliezol na chrbát a žabu – moju žabu! – úplne pustil z hlavy.

Skrúšene som sa odvrátil. Pripadal som si ako u bláznov.

V nasledujúcich dňoch som na tú žabu často myslel, väčšinou pri zaspávaní. Občas som sa prichytil pri myšlienke, ako by asi chutila.

Mama na nás čoraz častejšie potichu vrčala, keď sme sa k nej priblížili. V deň, keď varovne cvakla zubami, len čo sme sa k nej lačne vrhli, ma naplnilo zúfalstvo. Už žiadne mlieko, súrodenci všetko zničili! Rýchlik k nej vzápätí priliezol s bruchom tesne pri zemi a oblizol jej ňufák, keď sa k nemu sklonila. Mama za odmenu vyvrátila jedlo. Rýchlik nás síce odohnal, keď sme sa k nemu rozbehli, ale to nepomohlo – už sme jeho trik poznali. Keď som mame oňuchal a oblizol papuľu, dostal som najesť aj ja.

Medzitým sme sa už dôverne oboznámili s korytom potoka a značkovali sme si ho kade-tade, aby celé územie presýtil náš pach. S Rýchlikom sme väčšinu času venovali najdôležitejšej činnosti: hre. Pomaly som začínal chápať, prečo mu tak záležalo, aby ma zvalil na chrbát a mohol ma hrýzť do tváre a krku. Sestra sa mu nikdy nestavala na odpor, ale mne sa stále veľmi nepozdávalo poradie vo svorke, ktoré všetkým ostatným pripadalo prirodzené. Hladošovi na jeho postavení, samozrejme, nezáležalo, tak som si na ňom občas vybíjal zlosť a hrýzol som mu uši.

Raz popoludní som lenivo pozoroval Sestru a Rýchlika, ako sa trhajú o zdrap látky, čo kdesi našli, keď mi zrazu spozorneli uši – blížilo sa k nám akési zviera, veľké a hlučné. Vyštveral som sa na nohy, ale než som sa stihol rozbehnúť za tým zvukom, už vedľa mňa stála matka s varovne naježenou srsťou. Na vlastné prekvapenie som zbadal, že v zuboch zviera Hladoša, hoci aj on z takého nosenia vyrástol už pomerne dávno. Zaviedla nás do tmavého priepustu a prikrčila sa so zvesenými ušami. Jasne sme pochopili, čo nám chce naznačiť, tak sme poslušne čušali a odtiahli sme sa čo najďalej od otvoru tunela.

Keď sa votrelec ocitol v dohľade, aj ja som cítil, ako matke od strachu prešiel mráz po chrbte. Šuchtalo sa k nám čosi obrovské na dvoch nohách a z úst tomu vanul štipľavý dym.

Uprene som na to zízal, načisto očarený. Vôbec som nechápal prečo, ale niečo ma k tomu tvorovi neodolateľne ťahalo. Dokonca som napäl všetky svaly v tele, pripravený vrhnúť sa k nemu a pozdraviť ho. Lenže stačil jediný pohľad matky, aby som si to rozmyslel. Jasne mi naznačila, že toho tvora sa treba báť a za každú cenu sa mu vyhýbať.

Ako inak, bol to človek. Prvý, ktorého som v živote videl.

Ani nepozrel naším smerom, len vyliezol hore brehom a čoskoro nám zmizol z dohľadu. O chvíľočku neskôr matka vykĺzla späť na slnko a poobzerala sa, či nebezpečenstvo naozaj pominulo. Potom sa konečne uvoľnila, vrátila sa k nám a každého nežne oblizla, aby nás upokojila.

Vybehol som von, aby som sa presvedčil na vlastné oči, a zistenie, že po človeku zostal len závan dymu vo vetre, ma dosť sklamalo.

Počas nasledujúcich pár týždňov nám matka neustále pripomínala lekciu z priepustu: ľuďom sa treba vyhýbať za každú cenu. Treba sa ich báť.

Na ďalší lov nás už matka zobrala so sebou. Mimo bezpečia pelechu sa správala placho a opatrne a my sme sa snažili napodobniť ju. Vyhýbali sme sa otvoreným priestranstvám a zakrádali sme sa popri kríkoch. Keď matka zbadala človeka, zmeravela s napätými svalmi, pripravená na útek. Vtedy mi Rýchlik s tou jeho bielou škvrnou pripadal taký nápadný, že sa mohol rovno aj rozbrechať, ale našťastie si nás nikto nevšimol.

Matka nás naučila, ako roztrhnúť tenké vrecia, čo sa povaľovali za domami, a ako sa prebojovať cez nejedlé papiere ku kúskom mäsa, chlebovým kôrkam a úlomkom syra. Sotva sme ich vládali požuť, ale snažili sme sa zo všetkých síl. Chutili zaujímavo a voňali úžasne, ale matkin strach bol nákazlivý, tak sme do seba všetko bleskovo natlačili, ani sme si to neužili. Hladoš všetko takmer vzápätí vyvrátil. Pripadalo mi to smiešne, až kým aj moje vnútornosti neskrútil silný kŕč.

Na druhý pokus to už môj žalúdok zvládol trochu lepšie.

Odjakživa som si všímal aj iných psov, hoci bližšie som poznal len svoju rodinu. Keď sme vyšli na lov, občas na nás štekali spoza plotov, podľa mňa žiarlili, že my si na rozdiel od nich beháme po slobode. Matka nám, prirodzene, nedovolila, aby sme sa k cudzincom priblížili. No Rýchlik sa vždy aspoň naježil, ako keby ho nejakým spôsobom urazilo, že si naňho iní psi dovolia brechať, keď im značkuje strom pri plote.

Raz za čas som dokonca zbadal aj psa v aute! Keď sa mi to stalo prvýkrát, užasnuto som zízal, ako mu hlava trčí z okna a jazyk veje vo vetre. Pri pohľade na mňa veselo zaštekal, ale ja som od prekvapenia vládal len zdvihnúť hlavu a neveriacky zaňuchať.

Matka sa vyhýbala aj autám a dodávkam, hoci som nechápal, prečo by mali byť nebezpečné, keď sa v nich občas vozili aj psi. Jedno obrovské, hlučné auto prichádzalo každú chvíľu a bralo všetky vrecia s potravou, čo nám ľudia nechávali vonku, takže ďalší deň-dva sme väčšinou trpeli hladom. Nemal som ho rád, ani tých chamtivých ľudí, ktorí z neho zoskočili a uchmatli si všetko jedlo. No musel som uznať, že voňalo veľmi lákavo.

Popri zháňaní potravy nám už zostávalo menej času na hranie. Matka už dokonca vrčala aj na Hladoša, keď sa od nej snažil vymámiť vyvrátenú potravu, tak sme pochopili, že tade už cesta nevedie. Z pelechu sme museli vyrážať na lov čoraz častejšie, zakrádali sme sa tieňmi a zúfalo hľadali čosi pod zub. V jednom kuse som bol slabý a unavený a už sa mi ani nechcelo klbčiť s Rýchlikom. Nenechal som sa vyprovokovať, ani keď sa postavil tesne ku mne, s hlavou nad mojím chrbtom, a štuchal do mňa hruďou. Pre mňa za mňa, nech si robí šéfa. Podľa mňa sa moje krátke nohy aj tak lepšie hodili na nenápadný, prikrčený beh, ktorý nás naučila matka. Ak si Rýchlik myslel, že ho budem uznávať len za to, že ma zhodí na zem vďaka svojej výške, tak bol na omyle. Svorku predsa stále viedla matka.

Do nory pod stromom sme sa už ledva zmestili a matka nás čoraz dlhšie nechávala samých. Čosi mi navrávalo, že sa jedného dňa nevráti. Nechá nás, aby sme si zháňali živobytie na vlastnú päsť. Už ma nebude chrániť pred Rýchlikom, ktorý ma večne odstrkoval a snažil sa uchmatnúť môj podiel koristi.

Začal som premýšľať, ako budeme žiť, keď pelech navždy opustíme.

Deň, keď sa všetko zmenilo, sa začal tým, že sa Hladoš dotackal do priepustu. Namiesto lovu sa zvalil na zem, namáhavo dychčal a jazyk mu visel z papule. Keď som ho oňuchal, ani neotvoril oči. Spomenul som si, ako sa k nemu matka pritúlila, než odišla. Čo to asi mohlo znamenať?

Ponad priepust viedla cesta, pri ktorej sme raz našli obrovského mŕtveho vtáka. Všetci sme sa naňho vrhli a napchávali sme sa, až kým ho Rýchlik neuchytil a neodbehol s ním preč. Napriek nebezpečenstvu, že nás tam niekto zbadá, sme sa často prechádzali popri ceste a hľadali zrazené zvieratá. Tentoraz matka náhle vyplašene zdvihla hlavu. Všetci sme to začuli v tom istom okamihu: blížilo sa poriadne veľké auto.

A nie hocijaké veľké auto. Jeho zvuk sme už dôverne poznali, v priebehu posledných pár dní totiž niekoľkokrát prešlo hore-dolu po našej ceste. Hýbalo sa pomaly, dokonca až hrozivo, ako keby hľadalo práve nás.

Matka bleskurýchlo vbehla dolu do priepustu a my za ňou. Z nejakého dôvodu, ktorý v živote úplne nepochopím, som však v poslednom okamihu zastal, aby som si ten obrovský stroj lepšie obzrel. Až potom som ostatných nasledoval do bezpečia tunela.

Tých pár sekúnd spečatilo môj osud: zbadali ma. Auto s hlbokým, tiahlym zavrčaním zastalo rovno nad nami. Motor zarachotil a stíchol a ozvalo sa škrípanie čižiem na štrku.

Mama potichu zakňučala, a keď sa na oboch koncoch priepustu objavili ľudské tváre, napla všetky svaly v tele a pritisla sa k zemi. Votrelci na nás síce cerili zuby, ale na nich to nevyzeralo nepriateľsky. Tváre mali hnedasté, s tmavými vlasmi aj očami a s tmavým obočím.

„Poď sem, drobec,“ zašepkal jeden. Nevedel som, čo tie zvuky vlastne znamenajú, ale to volanie mi pripadalo prirodzené ako závan vetra, ako keby som ľudskú reč počúval odjakživa.

Medzitým som si všimol, že obaja muži majú palice, dlhé a so slučkami lana na konci. Tie už vyzerali hrozivo. Matku načisto premohla panika. S hlavou tesne pri zemi vystrelila dopredu, až jej zaškrípali pazúry. Zjavne chcela jednému mužovi prefrnknúť pomedzi nohy. Palica švihla vzduchom a ozvalo sa prudké plesknutie. Matka sa bezmocne krútila a metala a človek ju ťahal von na slnko.

So Sestrou sme sa prikrčili a zacúvali sme ďalej do tieňa, ale Rýchlik sa naježil a vrčal. Všetci naraz sme si zrazu uvedomili, že za nami je cesta stále zablokovaná, ale vpredu sa uvoľnila. Rozbehli sme sa.

„Už idú!“ skríkol človek za nami.

Keď sme vbehli do žľabu, zrazu sme nevedeli, ako ďalej. Sestra a ja sme sa držali za Rýchlikom – odjakživa sa predsa tváril ako veľký šéf, tak fajn, nech si s votrelcami poradí.

Po matke ani chýru, ale na oboch brehoch žľabu stáli muži s palicami. Rýchlik sa jednému uhol, ale druhému vbehol rovno do rany. Sestra využila príležitosť na útek a trielila preč, až jej spod labiek fŕkala voda, no ja som len nehybne zízal hore na cestu.

Nad nami stála žena s dlhými bielymi vlasmi a milou zvráskavenou tvárou. „Neboj, maličký, nič sa ti nestane. Neutekaj nám,“ prihovorila sa mi.

Neutiekol som, nehybne som počkal, kým sa mi slučka ovinie okolo krku. Jeden človek ma pomocou nej vyviedol hore brehom a potom ma schmatol za zátylok.

„Bude pekne poslúchať,“ zamrmlala žena upokojujúco. „Pusti ho.“

„Ujde,“ varoval ju muž.

„Pusti ho.“

Zvukom, ktoré vydávali, som nerozumel, ale vytušil som, že tá žena má vedúce postavenie, hoci je menšia a staršia než ktorýkoľvek z mužov. Muž neochotne zavrčal a zložil mi lano z krku. Žena ku mne natiahla ruky, drsné, kožovité dlane natreté čímsi s kvetinovou vôňou. Oňuchal som jej ich a sklonil som hlavu.

Z tej ľudskej ženy vyžarovala neha a starostlivosť, a keď ma pohladkala, po celom tele mi prebehlo príjemné mrazenie, až som mimovoľne zavrtel chvostom. Vzápätí ma na moje veľké prekvapenie zdvihla do vzduchu. Od nadšenia som jej oblizol tvár a tešil som sa z jej smiechu.

Dobrá nálada sa však onedlho stratila, lebo prišiel druhý muž s Hladošovým bezvládnym telíčkom. Ukázal ho žene, ktorá nešťastne mľaskla jazykom, a potom ho zobral k dodávke. Matka a Rýchlik už boli zavretí v klietke, tak im ho priložil k mrežiam, aby ho mohli oňuchať. Z Hladoša sa do horúceho, prašného vzduchu šíril nezameniteľný pach smrti.

Všetci sme môjho mŕtveho bračeka dôkladne ovoňali. Pochopil som, že ľudia chcú, aby sme vedeli, čo sa mu stalo. Ticho stáli na ceste a vyzerali smutne. Lenže oni nemohli tušiť, že Hladoš bol chorý, chorý od narodenia, a dlhý život mu nebol súdený.

Potom do klietky zavreli aj mňa a matka nespokojne odfrkla, keď zacítila ženin pach, čo mi zostal na srsti. Dodávka sa s trhnutím pohla a čoskoro ma rozptýlili úžasné vône, ktoré k nám cestou viali cez mreže. Viezol som sa v dodávke! Nadšene som zabrechal. Matka aj Rýchlik prekvapene mykli hlavou. Nemohol som si pomôcť, toto bola tá najúžasnejšia vec, čo sa mi kedy stala, naháňačka so žabou sa s jazdou v aute nedala porovnávať.

Rýchlik sa tváril skrúšene. Chvíľu mi trvalo, než som pochopil, že smúti za Sestrou – svojou obľúbenou spoločníčkou, ktorá sa nám stratila rovnako ako Hladoš.

Pomaly som si uvedomoval, že svet je omnoho zložitejší, než som si pôvodne myslel. Nešlo v ňom iba o moju rodinu, skrývanie pred ľuďmi, zháňanie potravy a hry v priepuste. Udalosti, ktoré spôsobili ľudia, mohli náš život od základov zmeniť.

Mýlil som sa akurát v jednej veci: netušil som, že Rýchlik a ja sa so Sestrou ešte niekedy stretneme.

(2)

Nech naša dodávka mierila kamkoľvek, nepochyboval som, že tam stretnem ďalších psov. V klietke, do ktorej ma zavreli, zostali našské pachy. Zaňuchal som moč, výkaly, dokonca aj krv zmiešanú s kožušinou a slinami. Matka sa krčila a zarývala pazúry do dlážky, aby sa v rozheganom vozidle nešmykla. Spolu s Rýchlikom sme sa zatiaľ prechádzali s ňufákmi pri zemi a snažili sme sa v zmesi pachov rozoznať jednotlivých psov. Rýchlik sa pokúsil označkovať rohy klietky, ale keď sa postavil na tri nohy, nikdy neudržal rovnováhu. Raz dokonca pristál na matke a vyslúžil si rýchle výchovné uhryznutie. Znechutene som naňho fľochol. Čo nevidel, že je nešťastná?

Keď ma prestalo baviť čuchanie psov, ktorí sa tu viezli dávno pred nami, pritisol som ňufák k drôtenej mriežke a poriadne som sa nadýchol povetria. Pripomenulo mi to deň, keď som prvý raz zaboril papuľu do báječného odpadkového koša, nášho najspoľahlivejšieho zdroja potravy. Na čuchové bunky mi zaútočilo tisíc pachov naraz a takou silou, že som nevedel prestať kýchať.

Rýchlik sa medzitým zložil na opačnej strane klietky. Nepridal sa ku mne na čerstvom vzduchu, lebo to nebol jeho nápad. Pri každom kýchnutí na mňa mrzuto zazrel, ako keby ma chcel varovať, že nabudúce si mám vypýtať povolenie. Po každom chladnom pohľade, ktorý na mňa vrhol, som významne mrkol na matku. Naše nové dobrodružstvo ju zjavne vydesilo, ale podľa mňa bola stále vo velení.

Keď dodávka zastala, žena prišla a priložila ruky na klietku, aby sme jej ich mohli oblízať. Matka sa ani nepohla, ale Rýchlik bol istotne rovnako očarený ako ja, lebo sa postavil ku mne a vrtel chvostom.

„Akí ste milučkí,“ oslovila nás. „Ste hladní, drobci? Dáte si papať?“

Zaparkovali sme pred dlhou, nízkou budovou, na strnisku suchej trávy. „Hej, Bobby!“ zvolal jeden z chlapov.

Jeho výkrik vyvolal prekvapivú odozvu. Spoza budovy sa ozval hlasný zborový štekot z toľkých hrdiel, že som ich ani nevedel rozlíšiť. Rýchlik sa postavil na zadné a predné labky si oprel o stenu klietky, ako keby vďaka tomu mohol niečo uvidieť.

Spoza steny sa vynoril ďalší muž, tmavý a ošľahaný, a trochu kríval. Tí dvaja, čo prišli s nami, sa naňho široko usmievali a vyzerali, že na niečo čakajú. Keď nás nový človek uvidel, prudko zastal a zvesil plecia.

„No tak, seňora, už si nemôžeme dovoliť viacej psov.“ Pôsobil unavene a rozľútostene, ale necítil som z neho ani štipku hnevu.

Žena sa obrátila a pristúpila k nemu. „Máme sučku s dvoma šteniatkami. Pôvodne boli štyri, ale jedno ušlo a posledné sme už našli mŕtve.“

„Chúďatko!“

„Mama je skrz-naskrz divá, strašne sa nás bojí.“

„Už minule som vám hovoril, že máme priveľa psov, a nie a nie dostať povolenie.“

„To ma nezaujíma.“

„Seňora, veď nemáme miesto.“

„Ale, Bobby, dobre viete, že to nie je pravda. A čo by sme mali urobiť, nechať ich, aby sa túlali ako divá zver? Veď sú to psi, Bobby, malé šteniatka.“ Keď sa otočila ku klietke, okamžite som zavrtel chvostom, aby som jej dokázal, že ju veľmi pozorne počúvam, hoci jej nerozumiem.

„Jasné, Bobby, troch navyše predsa zvládneme,“ vyhlásil jeden z mužov, ktorí prišli s nami. Stále sa naširoko usmieval.

„Jedného krásneho dňa ti nebudem mať čím zaplatiť, všetko minieme na žrádlo pre psov,“ odpovedal Bobby. Ten druhý len veselo pokrčil plecami.

„Carlos, vezmi čerstvý hamburger a vráť sa k tomu potoku. Možno nájdeš toho utečenca,“ povedala žena.

Muž prikývol a zasmial sa na Bobbyho výraze. Pochopil som, že celú svorku ľudí vedie tá žena, tak som jej oblizol ruku, aby si ma najväčšmi obľúbila.

„Dobrý psíček, ty si ale dobrý psíček,“ pochválila ma. Od radosti som až poskočil a prudko som zavrtel chvostom, až som Rýchlika švacol po nose. Podráždene zažmurkal, ale nič viac.

Chlapík menom Carlos voňal ako korenené mäso a nezvyčajná zmes olejov, ktoré som vôbec nepoznal. Do klietky vsunul palicu s lanom, chytil matku a viedol ju popri dome k vysokému plotu. S Rýchlikom sme ich dobrovoľne nasledovali. Spoza plota sa ozýval ohlušujúci štekot. Trošku som sa zľakol, veď som nemal ani potuchy, čo nás tam čaká.

Bobby pre zmenu voňal akosi citrusovo, ale cítil som z neho aj hlinu, kožu a psov. Pootvoril bránu, ale zatarasil ju vlastným telom. „Z cesty! A švihom! Z cesty!“ zavelil. Štekot sa trochu zmiernil a načisto stíchol, keď Bobby úplne otvoril bránu a Carlos sotil matku dnu.

Pohľad, ktorý sa mi naskytol, ma natoľko ohromil, že som ani poriadne necítil, ako ma Bobby nohou vtisol dnu.

Psi.

Kam len oko dovidelo, samí psi. Niektorí takí veľkí ako matka, alebo dokonca väčší, iní zase menší, a všetci voľne pobehovali po rozľahlom dvore obohnanom vysokým dreveným plotom. Pobehol som ku skupinke psov približne v mojom veku, čo vyzerali priateľsky. Zastal som tesne pred nimi a tváril som sa, že ma zaujalo niečo na zemi. Pri pohľade zbližša som zistil, že tie tri stvorenia s bledou srsťou sú vlastne sučky, tak som zvodne ocikal kopček hliny a potom som im začal zdvorilo oňuchávať zadné konce.

Ja by som najradšej štekal od radosti, ale matke a Rýchlikovi sa naše nové rozpoloženie až tak nepozdávalo. Matka pobehovala tesne pri plote s ňufákom pritisnutým k zemi, istotne hľadala cestu von. Rýchlik pristúpil ku skupinke psov, napäto stál s roztraseným chvostom a sledoval ich, ako po jednom dvíhajú nohu pri kole z plota.

Potom sa jeden Rýchlikovi postavil rovno do cesty, kým druhý ho obišiel a agresívne mu oňuchal zadok. To už môj úbohý braček nevydržal a otočil sa k nemu so zadkom spusteným na zem a s chvostom stiahnutým medzi nohy. Ani ma neprekvapilo, keď sa o chvíľku prevalil na chrbát a začal sa vrtieť. Asi sa chcel tváriť hravo, ale vyzeral skôr zúfalo. Odhadol som, že tu už šéfom nebude.

Medzitým iný pes, veľký a svalnatý, s dlhými ovisnutými ušami, nehybne stál uprostred dvora a sledoval matku, ako zúfalo pobehuje popri plote. Inštinkt mi navrával, že naňho si treba dávať najväčší pozor. A nemýlil som sa. Keď sa dotyčný pohol smerom k plotu, dokonca aj psi, ktorí otravovali Rýchlika, prestali a so záujmom zdvihli hlavu.

Veľký pes sa asi desať metrov od plota rozbehol priamo k matke a pritisol ju k plotu. Chvost držal rovno ako šíp. Matka sa prikrčila a nechala ho, aby ju oňuchal od jedného konca po druhý.

Najradšej by som sa jej vrhol na pomoc a Rýchlik určite takisto, ale niečo mi šepkalo, že by to nebolo správne. Ten mohutný mastif s hnedou srsťou a tmavými karpavými očami bol predsa vodca svorky, matka sa mu musela podriadiť. Zákon prírody.

Vodca svorky matku pozorne preskúmal, potom zdvihol nohu a trošku cvrkol na plot. Počkal, kým matka jeho značku svedomito oňuchá, odbehol a už jej nevenoval ani pohľad. Matka zneistela ešte väčšmi a nenápadne sa prešmykla za kopu železničných podvalov.

Banda, ktorá nastrašila Rýchlika, prišla privítať aj mňa, ale ja som sa prikrčil a každému som oblizol ňufák, aby som im jasne naznačil, že na rozdiel od svojho brata im nemienim robiť žiadne problémy. Túžil som sa jedine hrať s trojicou dievčat a skúmať dvor plný lôpt, gumených kostí, úžasných nových pachov a zaujímavostí. Mali sme tam aj žľab, do ktorého neustále pritekala čerstvá voda, a chlapík menom Carlos prichádzal raz za deň, aby po nás upratal. Každú chvíľu sme sa všetci zborovo rozbrechali, len tak pre radosť.

A to žrádlo! Bobby, Carlos, Seňora a štvrtý človek dvakrát denne prišli, rozdelili nás do skupín podľa veku a nasypali nám do veľkých mís úžasné jedlo. Zaborili sme do nich celé papule a napchávali sme sa, koľko sa do nás zmestilo! Bobby nás sledoval, a keď sa mu zdalo, že sa niekomu neušlo dosť (väčšinou to bola najmenšia sučka), tak ostatných odtisol a prisypal hrsť navyše.

Matka jedávala s dospelými psami. Z ich strany sa občas ozvalo zavrčanie, ale keď som sa obzrel, videl som len vrtiace sa chvosty. Nech jedli čokoľvek, voňalo to úžasne, ale nás šteniatka k tomu nepustili – keď sa niekto chcel pozrieť, čo sa tam deje, jeden z mužov mu zastúpil cestu.

Seňora sa k nám rada zohýbala a nechala si od nás oblizovať tvár, hladkala nás a v jednom kuse sa smiala. Dala mi aj meno: Toby. Oslovovala ma tak vždy, keď ma videla: Toby, Toby, Toby. Nepochyboval som, že som jej najobľúbenejší pes a pred ostatnými mám poriadny náskok. Veď prečo by nie?

Moja najlepšia kamarátka, jedna zo sučiek, ktoré som stretol v prvý deň, sa volala Coco. Mala drsnú srsť svetlohnedej farby, biele nohy a labky a ružový ňufák. Bola maličká, takže som s ňou udržal tempo aj napriek svojim krátkym nohám.

S Coco sme sa celé dni klbčili a väčšinou sa k nám pridali aj ostatné sučky a Rýchlik. Môj braček najmä preto, lebo zakaždým vyhral a mohol sa tváril ako vodca našej maličkej svorky. Svoje násilnícke sklony však musel trochu krotiť, lebo keď sa príliš rozkokošil, pribehol niektorý väčší pes a ukázal mu, že nie je až taký veľký šéf. V takých prípadoch som sa radšej tváril, že som ho nikdy predtým nevidel.

Svoj svet, teda vlastne Dvor, som miloval. Nadšene som behal po blate pri žľabe na vodu, až kým mi neošpliechalo všetku srsť. Páčilo sa mi, keď sme sa všetci naraz rozbrechali, hoci som len málokedy tušil, prečo sme to robili. Nesmierne rád som naháňal Coco, spával na kope s ostatnými psami a čuchal výkaly, ktorých bola plná zem. Večer som často padol ako podťatý a okamžite zaspal, vyčerpaný z nekonečného hrania a bláznivo šťastný.

Starší psi sa takisto hrali, dokonca aj vodca svorky občas trielil naprieč dvorom s útržkom prikrývky v papuli. Ostatní sa mu držali za pätami a tvárili sa, že ho nevládzu úplne dobehnúť. Naša matka sa však nehrala nikdy. Vyhrabala si noru za kopou železničných podvalov a väčšinu času tam len tak preležala. Keď som ju prišiel pozrieť, zavrčala na mňa, ako keby ma vôbec nepoznala.

Raz po večeri, keď sa ostatní psi ospalo povaľovali po dvore, matka nenápadne vyliezla zo skrýše a prekradla sa k bráne. Práve som ohrýzal gumenú kosť, lebo som v papuli stále cítil neodolateľnú túžbu čosi žuvať, ale od zvedavosti som na to úplne zabudol. Prečo matka sedí pred bránou? Žeby niekto prichádzal? Naklonil som hlavu a pomyslel som si, že keby sa k nám hrnul návštevník, ostatní psi by dávno začali brechať.

Carlos a Bobby a ďalší ľudia takmer každý večer sedávali pri malom stole, rozprávali sa a podávali si sklenú fľašu, z ktorej sa šíril ostrý umelý zápach. Tentoraz nás však na dvore nechali samých.

Matka zdvihla predné nohy, pritisla ich k latkám brány a kovovú kľučku chytila do papule. Neveriacky som zízal. Prečo by žuvala kľučku, keď sa po dvore povaľuje kopa úžasných gumových kostí? Zvrtla hlavou z jednej strany na druhú, zjavne sa do tej veci nevedela poriadne zahryznúť. Mrkol som na Rýchlika, ale ten podľa všetkého tuho spal.

Hneď nato sa udialo čosi nevídané: brána sa so šťuknutím otvorila. Matka otvorila bránu! Labky spustila späť na zem a odtisla ju ďalej, potom opatrne oňuchala vzduch za plotom.

S rozžiarenými očami sa otočila ku mne. Jasne som pochopil, čo mi chce naznačiť. Odchádzala. Postavil som sa, že sa k nej pridám. Coco, ktorá ležala neďaleko, lenivo zdvihla hlavu, ale vzápätí vzdychla a zase sa zvalila do piesku.

Keby som odišiel, už by som ju nikdy neuvidel. Váhal som medzi vernosťou k matke, ktorá ma kŕmila a starala sa o mňa a všetko ma naučila, a k svorke vrátane naničhodného bračeka Rýchlika.

Matka nečakala na moje rozhodnutie a potichu sa odkradla do hustnúceho šera. Ak som ju chcel dobehnúť, musel som si švihnúť.

Prebehol som cez otvorenú bránu a nasledoval som ju do nepredvídateľného sveta za plotom.

Rýchlik nás ani nevidel odchádzať.

(3)

Nedostal som sa veľmi ďaleko. Nikdy som nevedel behať tak rýchlo ako matka anavyše som preddomom našiel kríky, ktoré som nutne musel označkovať. Matka namňa nečakala, dokonca sa ani neobzrela. Naposledy som ju videl, ako robí to, čo jej odjakživa išlo najlepšie: nenápadne mizne vtieňoch.

Ešte nedávno som odživota chcel len matkino objatie, jej teplé telo ajazyk mi boli najvzácnejšie nasvete. Lenže teraz som ju videl odchádzať apochopil som, že všetky matky sučky sa sosvojimi šteniatkami raz musia rozlúčiť. Moje inštinktívne nutkanie nasledovať ju bolo len poslednou ozvenou vzťahu, ktorý sa navždy zmenil, keď sme prišli naDvor.

Ešte som ani nestihol spustiť nohu, keď naverandu vyšla Seňora apripohľade namňa prekvapene zastala.

„Ale, Toby, ako si sa dostal von?“

Naslobodu by som sa dostal, len keby som sa okamžite rozbehol. Prirodzene, neurobil som to. Namiesto toho som zavrtel chvostom asnažil som sa jej vyškriabať hore ponohách aoblízať jej tvár. Jej bežnú kvetinovú vôňu oživovala aróma mastného pečeného kuraťa. Prihladila mi uši khlave, akeď zamierila kstále otvorenej bráne, verne som ju nasledoval. Už som si vypestoval závislosť odjej dotyku. Nechal som sa jemne posotiť nadvor, späť kospalej anič netušiacej svorke.

Vokamihu, keď sa brána zavrela, psi vyskočili nanohy avrhli sa knám. Seňora ich hladkala aupokojovala aja som škrípal zubami, že mi nevenuje všetku pozornosť.

Pripadalo mi to dosť nespravodlivé. Opustil som predsa matku, aby som mohol byť soSeňorou, aona sa zrazu správa, ako keby som bol len pes ako každý iný!

Keď Seňora odišla, brána sa zaňou zavrela sráznym šťuknutím, ale ja som ju už nikdy nepovažoval zaneprekonateľnú prekážku.

Opár dní – práve som sa klbčil sCoco – sa matka vrátila. Teda aspoň som si myslel, že to je matka, lebo som práve mal plnú hlavu novej zápasníckej techniky, ktorou sme nedávno oživili naše nekonečné súperenie. Prinajmenšom mne sa páčilo, keď som Coco obišiel, vyliezol som jej nachrbát azovrel som ju prednými labkami. Fakt som nechápal, prečo sa ma stále snaží striasť achniape pomne zubami. Mne to pripadalo nadovšetko príjemné, tak prečo protestovala?

Keď Bobby otvoril bránu, zvedavo som zdvihol hlavu azbadal som neisto prikrčenú matku. Nadšene som sa rozbehol cezdvor, priamo načele svorky, čo vyrazila knovému prišelcovi, ale pripohľade zbližša som spomalil.

Sučka vbráne mala krátku srsť presne ako matka, aj sčiernym fľakom cezjedno oko, arovnaký sploštený ňufák. Keď sme sa knej priblížili, podriadene si čupla avymočila sa. Ja som okolo nej spolu sniekoľkými psami obozretne krúžil, ale Rýchlik zamieril rovno knej aoňuchal jej zadok.

Bobby sa skrúšene hrbil, rovnako ako keď nás prvýkrát nakladal dododávky, ale stál tesne prinovej sučke achránil ju vlastným telom.

„Neboj, moja, nič ti tu nehrozí,“ ubezpečoval ju.

Nebola to matka, ale Sestra. Takmer som zabudol, že vôbec existuje, no teraz som si pripohľade naňu uvedomil, ako veľmi sa život zaplotom líši odnášho. Zvychudnutého tela jej trčali rebrá apoboku sa jej tiahla dlhá hnisavá rana. Papuľa jej smrdela hnilou potravou amoč jej takisto chorobne páchol.

Rýchlik sa radoval, ale Sestra sa tak bála ostatných psov, že odmietla jeho ponuku nahranie. Plazila sa nazemi predvodcom svorky avšetkých nechala, aby ju oňuchávali, koľko sa im zachcelo, vôbec sa nesnažila určiť hranice. Keď oňu stratili záujem, Sestra placho preskúmala prázdnu nádobu najedlo anenápadne si chlipla vody, akoby kradla.

Takto teda dopadnú psi, čo sa snažili žiť bezľudí: zbití, porazení, vyhladovaní. Keby sme všetci zostali vpriepuste, teraz by sme vyzerali presne ako Sestra.

Rýchlik sa celý čas držal prinej. Uvedomil som si, že ju odjakživa mal najradšej, znamenala preňho ešte viacej než matka. No keď sa knej zohol aláskyplne ju oblizol, vôbec som nežiarlil. Ja som si predsa našiel Coco.

Žiarlil som akurát naostatných psov, ktorí si zrejme mysleli, že sa kmojej kamarátke môžu priblížiť, akoby som tam ani nebol. Popravde, mohli. Dobre som poznal svoje postavenie vosvorke adodávalo mi to istotu apocit bezpečia, lenže Coco som chcel mať len preseba anepáčilo sa mi, keď ma odnej niekto hrubo odstrčil.

Ostatní psi nanej takisto chceli skúšať hru, ktorú som vymyslel ja: snažili sa ju obehnúť avyskočiť naňu. Schladným zadosťučinením som však postrehol, že Coco sa tak nechcela hrať ani snimi.

Nadruhý deň potom, čo sa objavila Sestra, nadvor prišiel Bobby, zobral nás troch aešte aj priebojného strakatého psa, ktorého ľudia najčastejšie volali Sadni. Všetkých nás napchal doklietky nakorbe dodávky. Bola tam tlačenica ahluk, ale aj tak som si užíval rýchlu jazdu apobavil som sa naRýchlikovom smiešnom výraze, keď som naňho kýchol. Namoje veľké prekvapenie, jedna dlhosrstá sučka sa viezla vkabíne sCarlosom aBobbym. Čím si to asi zaslúžila? uvažoval som. Aprečo mi celým telom prebehla taká vlna divokej túžby, keď jej pach zavial cezotvorené okno?

Zaparkovali sme pristarom, ošľahanom strome, ktorý poskytoval jediný kus tieňa narozpálenom parkovisku. Bobby sa pobral donajbližšej budovy sosučkou, ktorá sa viezla vkabíne, aCarlos prešiel kdverám klietky. Všetci okrem Sestry sme sa vrhli knemu.

„Poď, Coco. Coco,“ ozval sa Carlos. Prsty mu voňali arašidmi,sušeným ovocím aniečím sladkým, čo som nevedel zaradiť.

Keď sCoco zamieril dovnútra, všetci sme sa žiarlivo rozbrechali, nočoskoro sme už brechali ďalej len tak zozvyku. Nastrome nadnami pristál veľký čierny vták apozrel nanás ako nahlupákov, tak sme chvíľu brechali aj naňho.

Bobby sa vrátil späť azvolal: „Toby!“

Hrdo som vykročil dopredu anechal som si nakrk navliecť koženú slučku, než som zoskočil nachodník. Rozhorúčený asfalt poriadne pálil, ale tak som sa tešil, že mi to ani nevadilo. Natých chudákov vklietke som sa ani neobzrel avošiel som dobudovy. Bola prekvapivo chladná avznášali sa tam pachy psov ainých zvierat.

Bobby ma previedol chodbou,potom ma zdvihol apoložil nalesklý stôl. Vošla nejaká žena, akeď mi priložila mäkké, nežné ruky nauši apodkrk, nadšene som mlátil chvostom dostola. Ruky jej smrdeli nejakou silnou chemikáliou, ale zoblečenia som jej cítil všetky možné zvieratá vrátane Coco.

„Toto je kto?“ spýtala sa.

„Toby,“ povedal Bobby. Keď som začul svoje meno, zavrtel som chvostom ešte usilovnejšie.

„Koľkých ste to dnes priviezli?“ Medzitým mi odhrnula pysky akochala sa mojimi zubami.

„Troch psov, tri sučky.“

„Bobby,“ oslovila ho žena. Prizvuku známeho mena som zase zavrtel chvostom.

„Ja viem, ja viem.“

„Narobí si problémy,“ povedala žena. Ohmatávala mi celé telo, až som uvažoval, či smiem vzdychnúť odrozkoše.

„Nemáme susedov, čo by sa sťažovali.“

„Aj tak, zákon je zákon. Nemôže vjednom kuse prijímať ďalších aďalších psov. Nie je to hygienické.“

„Ona tvrdí, že inak by dojedného pomreli. Nie je dosť ľudí, čo by si ich adoptovali.“

„Porušujete zákon.“

„Prosím, nikomu to neprezraďte, pani doktorka.“

„Staviate ma donepríjemnej pozície, Bobby. Musí mi záležať naich zdraví.“

„Predsa vám ich vždy dovedieme, keď ochorejú.“

„Jedného krásneho dňa niekto napíše sťažnosť, Bobby.“

„Prosím, nerobte to.“

„Nie ja osobne. Ja by som nič nepodnikala beztoho, že by som vám to vopred oznámila adala vám šancu nájsť alternatívne riešenie. Všetko vporiadku, Toby?“

Oblízal som jej ruku.

„Dobrý chlapec. Teraz pôjdeš naoperačku, nech ťa tam dajú doporiadku.“

Bobby sa zasmial podfúzy.

Čoskoro som sa ocitol vďalšej miestnosti, žiarivo osvetlenej, ale príjemne chladnej, plnej chemického zápachu, čo som cítil ztej milej ženy. Bobby ma pevne držal aja som nehybne ležal, lebo som akosi vycítil, že si to praje. Bolo mi to celkom príjemné, tak som zavrtel chvostom. Vzápätí ma čosi bolestivo pichlo zakrkom, ale nesťažoval som sa, ďalej som vrtel chvostom, aby som mu dal najavo, že mi to nevadí.

Potom som sa, čuduj sa svete, našiel späť naDvore! Otvoril som oči apokúsil som sa vstať, ale zadné nohy mi vôbec nefungovali. Bol som smädný, ale nevládal som sa ani pohnúť smerom kvode, tak som zložil hlavu späť nazem azase zaspal.

Keď som sa znovu zobudil, okamžite som si všimol, že mám nakrku dajakú kužeľovitú vecičku. Vyzeralo to tak hlúpo, až som sa bál, že ma vyženú zosvorky. Medzi zadnými nohami ma čosi svrbelo aškrelo, ale preten nešťastný kužeľ som sa tam nemohol dostať zubami. Dokríval som kžľabu navodu atrochu som sa napil. Žalúdok sa mi krútil acelá spodná časť tela ma strašne bolela. Vône nadvore mi jasne naznačili, že som zmeškal večeru, ale vtom momente mi to ani nevadilo. Našiel som si kúsok zeme vchládku aspovzdychom som sa ta zložil. Rýchlik naokamih zdvihol hlavu – ležal neďaleko, takisto vtom príšernom golieri.

Čo nám to Bobby urobil?

Tri sučky, ktoré snami išli zatou milou ženou, sa kamsi vyparili. Nadruhý deň som už kríval poDvore aňuchal som, či neobjavím nejakú stopu poCoco, ale všetko nasvedčovalo, že sa snami nevrátila.