Start

Jamie McGuire 

PROVIDENCE 

Copyright © 2010 by Jamie McGuire  

Translation © 2014 by Michal Jedinák 

Cover design © 2014 by Justin McGuire 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Z anglického originálu Providence (Jamie McGuire, LLC, 

Enid 2010) preložil Michal Jedinák. 

Redigovala Nataša Ďurinová. 

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 ako svoju 579. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-3926-5 

Venujem Beth, ktorá dala tejto knihe krídla, 

a mame, ktorá im poskytla vietor.

Prvá kapitola 

Strata a nález 

Dcéry zvyčajne mávajú pred otcami rešpekt. Buď ich pokladajú za hrdinov, alebo ich tak nesmierne obdivujú, že im žiaden iný muž nesiaha ani po členky. Ja som k otcovi cítila viac než úctu, oddanosť či lásku – zbožňovala som ho. Bol pre mňa bohom. 

V jednej zo spomienok z útleho detstva ho vidím stáť v kancelárii pred dvoma mužmi so sklonenými hlavami, čosi im hovoril, ale zmyslu slov som nerozumela. Jeho názor bol vždy konečný a nemenný. V mojich očiach víťazil aj nad smrťou. 

No keď som štrnásteho decembra zdvihla telefón, ilúzia otcovej všemocnosti sa rozplynula. 

„Nezostáva mu veľa času, Nina,“ vzdychla mama. „Mala by si prísť.“ 

Mobil som položila vedľa seba na posteľ, silou vôle potláčala trasenie rúk, aby mi nevypadol na dlážku. V posledných týždňoch som žila v inom vesmíre, jedna jóbovská zvesť za druhou. Začalo sa to tým, že ma z nemocnice informovali o otcovej autonehode. Moje číslo bolo v jeho telefóne prvé v zozname hovorov, a tak mi pripadla hrozná povinnosť oznámiť to mame. V posledných dňoch otcovho života, keď správy o jeho nezlepšujúcom sa stave vystriedali opatrné náznaky, aby sme sa pripravili na najhoršie, bola som vďačná, že úlohu posla zlých novín na seba prebrala mama. 

Ako v sne som prešla internátnou izbou po kabát a kľúče. Bolo to také obyčajné. Mizerný začiatok rozlúčkovej cesty za otcom. Kráčala som k autu oplakávajúc dovtedajší všedný život, ktorý sa mi teraz zdal na kilometre vzdialený. 

Otec sa vyšplhal na čelo lodného priemyslu. Vládol mu železnou päsťou, no ja som poznala jeho vľúdnu stránku. Rušil dôležité stretnutia, len aby prijal moje bezvýznamné telefonáty, bozkával mi škrabance, ktoré som mu otŕčala, a v jeho rozprávkach to bola princezná, čo zachránila princa. Teraz však bezvládne ležal na posteli v obrovskej rodičovskej spálni a chradol. 

Na prízemí nášho domu ma privítala Agáta, naša gazdiná: „Zlatko, mama ťa čaká na poschodí. Ponáhľaj sa.“ 

Vzala mi kabát. Keď som kráčala po schodoch, napínalo ma. 

Vstúpila som do izby, otcova ošetrovateľka sa prešmykla popri mne von. Pri pohľade na jeho tvár som zaťala zuby. Sivá pokožka sa leskla od potu, bradu zvyčajne oholenú nahladko lemovalo tmavé strnisko, pery vysušené. Mama sedela pri ňom a prihovárala sa mu tichým upokojujúcim hlasom. Hrudník sa mu pri každom namáhavom nádychu prudko nadvihol, tlmené pípanie a bzukot púmp a monitorov tvorili zvukovú kulisu k mojej najhoršej nočnej more. 

Nohy mi ako pri každej návšteve od nehody zostali prikované k drevenej dlážke. Nevládala som sa pohnúť. 

Mama zdvihla hlavu, v očiach mala bolesť a únavu. 

„Nina,“ oslovila ma. „Poď sem, dievčatko.“ Kývla na mňa, ale nohy ma neposlúchali. Vzdychla a vykročila ku mne s natiahnutou rukou, no ani keď ma chytila za plecia a jemne potiahla, neodtrhla som zrak od otca, márne sa pokúšajúceho o nádych. Po niekoľkých zdráhavých krokoch mi nohy opäť vypovedali poslušnosť. 

„Viem, ako ti je,“ zašepkala mama. 

Odliepajúc päty od dlážky, dala som sa odviesť k posteli. Túžila som otcovi pomôcť, ale jediné, čo sa dalo robiť, bolo čakať na koniec jeho utrpenia. 

Mama ho potichu oslovila: „Jack, drahý, Nina prišla.“ 

Chvíľu som sa bezmocne dívala, ako zápasí s dychom, potom som sa k nemu sklonila a zašepkala mu do ucha: „Som tu, ocko.“ 

Dych sa mu zadrhol, zamrmlal niečo nezrozumiteľné. 

„Nerozprávaj. Odpočívaj.“ Roztrasenými prstami som ho chytila za ruku: „Zostanem pri tebe.“ 

„Cynthia?“ zavolal z kúta spálne na mamu otcov právnik a rodinný priateľ Thomas Rosen. S bolesťou pozrela na otca, objala ma a potichu vykročila k Thomasovi. Zhovárali sa tak potichu, že neprehlušili zvuk prístrojov, ku ktorým bol otec pripojený. Znova sa namáhavo nadýchol. Odhrnula som mu šedivé vlasy z vlhkého čela. 

„Nin...“ preglgol. „Nina.“ 

Pohľadom som zablúdila k mame zahĺbenej do rozhovoru, v jej tvári som hľadala aspoň stopu nádeje. Vyčítala som z nej len žiaľ, preniesla som pohľad znova na otca a pripravila sa na rozlúčku. 

„Ocko...“ zlomil sa mi hlas. Zatvorila som oči, z celej duše som si priala zmierniť jeho utrpenie. Trhane som vydýchla a začala odznova: „Mala by som ti povedať, že je to v poriadku... Že tu kvôli mne nemusíš zostávať. Ale nemôžem.“ 

Dych sa mu spomalil. Počúval ma. 

„Nechcem, aby si odišiel. Želám si, aby si sa uzdravil, no viem, že si vyčerpaný. Ak sa ti chce spať... pochopím to.“ Kútiky úst sa mu zachveli v jemnulinkom úsmeve. 

Očami som sa smutne usmiala. „Budeš mi chýbať, ocko. Tak veľmi mi budeš chýbať.“ Sťažka som vzlykla. Otec vtiahol do pľúc vzduch, no tentoraz to znelo inak. Všetka sila ho opustila. 

Pozrela som na mamu. Sledovala ma nešťastnými očami plnými sĺz. Otec sa ešte raz zhlboka nadýchol a pomaly vydýchol. So zvyškami kyslíka z neho odchádzal život. Pripomenulo mi to deravú pneumatiku, z ktorej uniká vzduch. Telo sa mu uvoľnilo, oči rozostrili a stratili iskru. 

Kým som prechádzala pohľadom po jeho pokojnej tvári, ošetrovateľka stíšila neprerušovaný tón kardiografu. Otec zomrel, toto poznanie mi búšilo v spánkoch. Zovrelo mi vnútro, ruky a nohy akoby patrili komusi cudziemu. Kývla som hlavou a usmiala sa. Otec prijal, čo som mu povedala, a odišiel. 

Thomas mi stisol plece a potom podišiel k čelu postele. Ruku položil otcovi na oči a zašepkal krásne slová v hebrejčine. Sklonila som sa k otcovi a objala ho. Prvý raz v živote mi objatie neopätoval... 

Sklonila som hlavu a pozrela na úmrtné oznámenie. Na prednej strane bol ozdobným písmom vytlačený dátum narodenia a pomlčkou oddelený dátum úmrtia. Pri pomyslení, že krátka čiarka symbolizuje celý jeho život, mi myklo ústami. 

Oznámenie som si strčila do vrecka kabáta. Rútil sa ku mne autobus, kolesá špliechali vodu, spomalili a napokon pri mne zastali. 

Dvere sa otvorili, ale nezdvihla som hlavu. Z autobusa nik nevystúpil. Naši susedia verejnú dopravu nepotrebovali – najmä tak neskoro večer. Využívalo ju iba služobníctvo z neďalekých megalomanských rezidencií. 

„Slečna?“ 

Vodič si odkašlal, aby upútal moju pozornosť. Keď som nereagovala, dvere sa zasa zavreli. Zasyčali vzduchové brzdy a autobus sa lenivo odlepil od obrubníka. Snažila som sa nemyslieť na zhasínajúci deň, ale nevedela som ho vypudiť z hlavy. 

Knísala som sa dopredu a dozadu ako dieťa. Upokojovalo ma to. Z rúk sa mi dávno stratil teplý broskyňový odtieň, ktorý mi pripomínal kožu na otcových zložených rukách v truhle. 

Vtiahla som do pľúc mrazivý vzduch, z hrude mi unikol vzlyk, ktorý sa mi dlho dral z hrdla, hoci sa mi zdalo, že som už vyplakala všetky slzy. Ako dlho potrvá, kým sa tak stane? 

„Je chladný večer, pravda?“ 

Potiahla som nosom a vrhla otrávený pohľad na mladíka, ktorý si sadol vedľa mňa. Nepočula som ho prichádzať. Dýchol si do dlaní, pošúchal si ich a povzbudivo sa na mňa usmial. 

„Prituhuje,“ odvetila som. 

Pozrel na hodinky a vzdychol. „Dočerta,“ zamrmlal. „Tuším sme zmeškali posledný autobus.“ 

Z vrecka čiernej motorkárskej bundy vytiahol mobilný telefón a vyťukal číslo. Pozdravil a objednal si taxík. 

„Chceš sa odviezť so mnou?“ opýtal sa. 

Podozrievavo som si ho premerala. Prižmúril modrosivé oči a zdvihol jedno obočie. Určite vyzerám ako pomätená a chalan už pochybuje, či urobil dobre, keď mi ponúkol zvezenie. 

Skrížila som ruky na prsiach. Odrazu mi bolo zima. Mráz mi prenikal až do špiku kostí. Musela som sa vrátiť do univerzitného mestečka – ešte som mala dokončiť semestrálku. 

„Áno, ďakujem,“ odvetila som drkotajúc zubami. 

Po chvíli trápneho ticha ma neznámy znova oslovil: „Pracuješ niekde na okolí?“ 

„Nie.“ Zaváhala som, či pokračovať v rozhovore, no premohla ma zvedavosť. „A ty?“ 

„Áno.“ 

Zvláštne. Nevyzeral ako robotník. Zaškúlila som na jeho hodinky. Nie, určite nie je roboš. 

„Čo robíš?“ 

Odpovedal až po chvíli: „Pracujem... v oblasti domovej ochrany,“ prikývol, akoby súhlasil sám so sebou. 

„Ja ešte študujem,“ povedala som, usilujúc sa potlačiť chvenie v hlase. 

Pozrel na mňa s výrazom, ktorý som nevedela prečítať, potom sa opäť zadíval pred seba. Bol odo mňa starší, no najviac o päť-šesť rokov. Napadlo mi, či ma nepozná. Oči sa mi zdali povedomé, ale nevedela som, kam ho zaradiť. 

Zavibroval mu telefón. Otvoril ho a prečítal si správu. Tvárou mu preletel tieň. Zaklapol mobil a až do príchodu taxíka neprehovoril. 

Keď mi otvoril dvere, posunula som sa až ku dverám auta. Mladík si sadol za vodiča. 

„Kam idete?“ zachripel taxikár. 

„K Brownovej univerzite,“ požiadala som a dodala: „Prosím.“ 

„Uhm. Obaja tam vystúpite?“ 

„Nie,“ odvetil môj nečakaný spoločník. 

Adresu nepovedal, čo sa mi videlo zvláštne, ale možno na tom nič nebolo, iba som sa o neznámeho zaujímala viac, než som si pripúšťala. Sama som sa čudovala, že v tom stave si ešte niečo všímam. Odrazu som k nemu pocítila vďačnosť, neúmyselne ma priviedol na iné myšlienky. 

„Mimochodom, volám sa Jared,“ uškrnul sa a podal mi ruku. 

„Ja som Nina.“ 

„Fíha, máš ľadové ruky!“ zvolal a zovrel mi dlaň. 

Odtiahla som ruku, no neuniklo mi, že on má mimoriadne teplé ruky. Chvíľu som si ho obzerala a načúvala, či sa ozve vnútorný varovný hlas, ale okrem zvedavosti ma nič netrápilo. 

S miernym úsmevom sa mi ospravedlnil. Vlasy som si založila za uši a pozrela sa z okna. Vonku vyčíňal vietor, kúdole snehu sa plazili po ceste ani biele hady. Zachvela som sa a tuhšie si pritiahla zimník. 

„Študuješ na Brownovej?“ opýtal sa. Vo vrecku mu zavibroval telefón, opäť ho otvoril. 

Prikývla som: „Áno.“ Vyčkávavo na mňa hľadel, a tak som dodala: „Ekonómiu. Zatiaľ bez špecializácie, ale neskôr sa chcem zamerať na obchod a podnikanie.“ 

Stretli sa nám oči, mala som pocit, že sa mu z nich vytratilo podráždenie, ktoré v ňom vyvolali správy od neželaného odosielateľa. Mladý muž akoby si až teraz všimol, že som plakala. 

„Čo ti je?“ 

Sklonila som hlavu a obzerala si nechty. 

„Dnes sme pochovali môjho otca.“ Netušila som, prečo sa s niečím takým osobným zdôverujem cudziemu chlapovi. 

„Boli ste si blízki,“ utrúsil. Bolo to viac konštatovanie než otázka. 

Čakala som, že mu v očiach uvidím ľútosť, ale nijaká tam nebola. Od úľavy som sa usmiala. Uškrnul sa. Mal peknú tvár. Vlastne viac než peknú. Jared bol veľmi príťažlivý. 

„Kde bývate?“ zachripel taxikár. Odtrhla som zrak od Jareda a ukázala prstom na internát. „East Andrews.“ 

Auto zastalo, môj spoločník automaticky vystúpil. Len čo zatvoril dvere, otvorila som svoje. 

„Ďakujem,“ pozrela som naňho. 

„Tešilo ma, Nina.“ Zazdalo sa mi, že v jeho slovách neznie iba slušnosť či úprimnosť, ale absolútna istota, že naše stretnutie preňho naozaj veľa znamená. 

Prikývla som a urobila krok k internátu. Kým nastúpil do vozidla, naposledy ma obdaril úsmevom. Prvý raz po mnohých týždňoch som cítila aj čosi iné než prázdnotu. Keď auto odštartovalo, zvrtla som sa a proti vetru vykročila k budove. 

V izbe som pri pohľade do zrkadla zalapala po dychu. Božemôj! Nie div, že sa Jared nado mnou zľutoval! Vyzerala som ako bezdomovkyňa, zúfalá kokaínová závisláčka, ktorá potrebuje ďalšiu dávku. Hrebeňom som si prešla po plavých vlasoch ostrihaných na mikádo, ofinu som začesala z čela na temeno a pripla ju sponkou. Podišla som k umývadlu a vydrhla si z tváre rozmazanú maskaru aj krycí krém. 

Zamračená som z vrecka vytiahla mobilný telefón a stlačila tlačidlo rýchlej voľby. 

„Nina?“ ozvala sa mama. 

„Už som na intráku, mami.“ 

Vzdychla. „Fajn. Vieš, že nemám rada, keď cestuješ autobusom. Róbert by ťa odviezol. Uži dve z tých tabletiek, čo som ti dnes dala, dobre? Pomôžu ti zaspať.“ 

Prevrátila som oči. To je celá mama – postrach všetkých lekární v Providence. 

„Zaspím, len čo zavriem oči.“ Nebola to celkom pravda, ale hádam sa moja osobná lekárnička upokojí. 

„Ako myslíš, zlatko. Dobre sa vyspi.“ 

Izba sa mi zdala menšia. Biele steny na mojej strane boli žalostne prázdne. S pocitom, že ma niekto sleduje, som obrátila zrak na opačnú stranu miestnosti. Kútik spolubývajúcej bol plný plagátov, plyšových medveďov a vlajočiek športových tímov. Jedinou výzdobou mojej strany bol dekoratívny rám na nočnom stolíku s fotografiou spred niekoľkých mesiacov, na ktorej som s rodičmi po maturite. 

„Nina, ako to znáša tvoja mama?“ opýtala sa Beth spod ružovej prikrývky. 

„Je... užialená.“ 

„A ty?“ 

„Aj ja,“ vzdychla som si. Beth odpoveď zrejme stačila, lebo keď som sa prezliekala do pyžamy, už pravidelne odfukovala. 

Sadla som si na posteľ a pritiahla si vankúš. V mysli sa mi premietali udalosti poslednej hodiny. Pred očami sa mi vznášal Jaredov úsmev, no čoskoro ho zastreli spomienky na pohreb. Zvalila som sa na bok a schúlila sa do klbka. Potichu som plakala. Zdrvujúci žiaľ napokon vystriedala úľava a premohli ma driemoty. 

Obrátila som hlavu a zažmurkala na veľké červené číslice budíka. Päť hodín prišlo veľmi rýchlo. Oči som mala opuchnuté, rezalo ma v nich. Sny boli kruté – nijaký zázrak sa nestane a otec nevstane z mŕtvych. 

Najhoršia udalosť v mojom živote neprebolela pohrebom. 

Vyliezla som z postele a otvorila laptop. Do ôsmej som chcela dopísať semestrálku. Keď sa obrazovka rozsvietila, pozrela som na Beth. Hlavu mala strčenú pod vankúšom. Naťukala som odkaz a do ticha čoskoro znela tlmená symfónia cvakajúcich klávesov. 

Odseky rýchlo pribúdali, o štvrť na osem som bola hotová. Kliknutím myši som spustila tlačiareň, s bzukotom sa pustila do práce. Znova som fľochla na Beth, hoci som vedela, že tú nezobudí ani hukot tlačiarenského lisu. Pozbierala som toaletné potreby, čakala ma každodenná cesta k sprchám na konci chodby. 

Tvár som mala červenú a pleť popraskanú. Zaviazala som si župan a vyšla na chodbu. Keď som sa vrátila do izby a nad umývadlom si čistila zuby, Beth sa posadila na posteli a naťahovala si údy. Gaštanové vlasy po bradu mala miestami ulízané, inde jej trčali z hlavy. 

„Dobré ráno,“ zašvitorila. Vzápätí sa spamätala. „Och... Vlastne...“ 

„Netráp sa, Beth. Naozaj je pekné ráno.“ Obloha za oknom bola síce pochmúrna, ale to som jej nepovedala. 

Usmiala sa a pustila sa do ustielania. Plyšové zvieratká rozmiestnila okolo naberaného vankúša. 

„Ideš v sobotu na zápas?“ opýtala sa. 

„Neviem. Možno.“ 

Príjemným, rozjareným hlasom nástojila, že musím prísť. Beth pochádza z juhu. Tvrdo na sebe pracovala a získala veľa štipendií, ktoré jej dali príležitosť uniknúť z domova, z malého mestečka v Oklahome. Svoju polovicu izby mala zapratanú trofejami, šerpami a korunkami zo súťaží krásy. Nebola typickou uchádzačkou o kráľovnú krásy. Hoci bola veľmi pekná, pôsobila odmerane – tejto črty sa zúfalo pokúšala zbaviť. V deň, keď sme sa spolu ubytovali, mi vysvetlila, že súťaže krásy bolo nevyhnutné zlo pri jej ceste za vzdelaním. 

„Ak tento týždeň neprídeš, nebudem ti to zazlievať. Viem, že máš skúšky a všetko to, čo sa ti stalo...“ dodala, ale nepozrela na mňa. 

„Cením si to.“ 

Vlasy som si zaviazala do krátkeho chvostíka, vyzeralo to, akoby mi z hlavy vyrastal pšeničný klas. S povzdychom som pozrela na svoj šatník a v duchu sa povzbudzovala do obliekania. Naťahovala som na seba jednu vrstvu za druhou: podprsenka, tielko, tričko, sveter, ponožky, džínsy, čižmy, kabát – poradie však nie je presné. 

Vytiahla som rúčku ruksaku na kolieskach, ktorý sa rozchádzal vo švoch. 

„Idem na kávu.“ 

Beth sa usmiala a zapla laptop: „S tým batohom veľa šťastia na ľade.“ 

Keď som vystúpila z výťahu do vestibulu, napadlo mi, či má Beth s počasím pravdu. Zadržala som dych a otvorila dvere v očakávaní pichľavého mrazu. Vietor zatlačil ťažké sklené dvere nazad. Rukou a plecom som ho pretlačila, do tváre mi udrel ľadový závan. Zaťala som zuby. 

Vpotácala som sa do jedálne, študenti ju výstižne a láskyplne nazývali U potkana, a oprášila si kabát. Po matných dlaždiciach som sa šuchtavo vybrala najkratšou cestou ku kanvici s kávou. Termosku som naplnila takmer po okraj, priliala si do nej smotanu s orieškovou príchuťou a vysypala dve vrecká sladidla. 

„Tá umelina ťa zabije,“ ozvala sa za mnou Kim. 

„Rozprávaš ako moja mama,“ zamrmlala som. 

„Nečakala som, že dnes prídeš. Fakt blbé, že tvoj otec zomrel práve cez skúškové.“ 

Kim nebola nikdy diplomatka a nevyberala slová. Inokedy mi pripadali jej britké poznámky vtipné, ale teraz ma zaboleli. Zovrelo mi hrudník. 

„Nuž čo...“ zašepkala som. 

Chvíľu ma pozorovala a potom mi strčila pod nos čučoriedkovú mafinu. 

„Dáš si?“ 

Pokrútila som hlavou: „Nie, Kim, ďakujem. Meškám, musím bežať na hodinu.“ 

„Odprevadím ťa,“ ponúkla sa a stiahla ruku. 

Na krátke hnedé vlasy si nasadila vyblednutú červenú pepitovú poľovnícku čiapku s klapkami na uši. Inokedy by ma to rozosmialo. 

„Och, Kim,“ vydýchla som. 

„Čo je?“ zastala. 

„Nič,“ mávla som rukou. Nebudem jej nič vravieť, aj tak si na nej neviem predstaviť inú čiapku ako tú hrôzu, čo má na hlave. Kim bola nadpriemerne vysoká, o hlavu vyššia než ja so svojimi stosedemdesiatimi centimetrami. Tvár jej lemovali zvlnené karamelovohnedé vlasy. Hoci bola bláznivá a nevyspytateľná, priťahovala ľudí. Keď som ju prvýkrát uvidela v internátnom vestibule, hneď som vedela, že budeme priateľky; ťažko si predstaviť, že raz stretnem niekoho zaujímavejšieho. 

Kráčali sme cez školský areál a Kim odpútavala moju myseľ nepretržitým prúdom fantastických hlúpostí a nedorozumení, ktoré sa jej prihodili za posledný týždeň. Nespútanou úprimnosťou a nefiltrovanými myšlienkami ma pobavila ako zvyčajne. 

V triede sa ku mne naklonila a zašepkala: „A čo pohreb...?“ 

Zavrtela som sa na stoličke: „Nechcem... Nechce sa mi o tom...“ 

„Jasné. Chápem. Včera ste ho pochovali?“ Kim sa na rozdiel od Beth nevyhýbala háklivým témam. Občas s nimi vyrukovala doslova s úsmevom na tvári. 

Vzdychla som: „Áno. Obrad bol veľmi pekný.“ 

Kim prikývla. „Veľmi pekný,“ zopakovala. „Večer som ti volala, ale nedvíhala si.“ 

„Vrátila som sa neskoro. Zmeškala som posledný autobus, musela som si vziať taxík.“ 

Neveriacky na mňa pozrela: „Posledný autobus? Nevedela som, že verejná doprava v noci nejazdí.“ Po krátkom zamyslení pokračovala: „Prečo si nešla autom? Mama ťa nemohla odviezť?“ 

„Nakoniec som sa musela zviezť taxíkom.“ 

„S mamou?“ 

„Nie, Kim,“ odvetila som s kamennou tvárou. „S fešákom, ktorého som stretla na zastávke. Obaja sme nechytili autobus.“ 

Nepriznala som sa, že do autobusu som nenastúpila pre krátkodobý výpadok zdravého rozumu. 

„Viezla si sa v taxíku s cudzím chlapom? To je pozoruhodné.“ 

„Všetky príbehy sa nekončia rozuzlením ako tvoje. Iba sme sa spolu odviezli,“ uzavrela som. 

„Bol pristarý?“ 

Zagúľala som očami: „Nie.“ 

„Škaredý?“ 

„Nie, Kim. Bol milý.“ 

„Nepýtala som sa, či bol milý. Takže... Bol rozkošný, mladý a...?“ 

„Jack mal včera pohreb, Kim. Cítila som sa pod psa.“ Stiahla som obočie. 

„To čo má znamenať?“ 

„Čo ako?“ 

„Prečo voláš otca Jack? Myslela som, že ste sa mali radi.“ 

„Aj sa máme. Teda mali sme sa. Čo ja viem...? Volal sa tak.“ 

Kim na mňa uprela zrak, moja odpoveď ju neuspokojila. Skúsila som to inak: „Vždy sa mi zdalo čudné volať ho pred inými ľuďmi ocko. Ani frajera by som pred tebou nevolala miláčik. Je to... osobné.“ 

„Je to čudné, Nina.“ 

„Na čudné veci si expertka ty.“ 

Kim prikývla, urážka išla mimo nej. 

„Kto bol ten tajomný muž? Chodí na univerzitu?“ 

„Pochybujem. Viezol sa ďalej ako ja,“ zamrmlala som a prstami som sa pohrávala s perom. 

Rada by som vedela, či Jared býva neďaleko univerzity a či ho ešte niekedy stretnem. Pri tej predstave som skrivila tvár. Čo by som mu povedala? Ahoj, Jared. Spomínaš si na mňa? Raz sme sa v trápnom tichu viezli dvadsať minút v taxíku. Vyzerala som ako Alice Cooper. 

„Čo máš s tvárou?“ Kim urobila grimasu, očividne ma napodobňovala. 

„Nič. Len som...“ pokrčila som plecami. „Asi si myslel, že som blázon.“ 

„Nina, v živote som nepočula nudnejší príbeh,“ zamrmlala sklamane. 

„Ušetrila som ťa nejestvujúcich podrobností. Ale mal očarujúci úsmev,“ zamyslela som sa. 

Pozrela na mňa s oživeným záujmom. Chcela niečo povedať, ale v tej chvíli vošiel do triedy profesor Hunter. Až teraz som si všimla, koľko lavíc je prázdnych. Niektorí študenti jednoducho položili na stôl svoju semestrálku a odišli. 

Profesor sa obrátil k nám, čo sme zostali: „Čo tu ešte robíte? Dajte mi semestrálne práce a bežte preč. Známky nájdete na webovej stránke. Veselé sviatky!“ 

Skúškový týždeň sa blížil ku koncu, plač v noci, keď schúlená do klbka ležím na posteli, sa stal už rituálom. Prvý prázdninový týždeň som návaly pocitu osamelosti zvládala lepšie. Potom som niekoľko nocí vôbec necítila smútok. Na Štedrý večer ma opäť pochytil žiaľ, no ku koncu Vianoc som zaspávala už bez sĺz. 

Čas je najlepší lekár, ale trápilo ma, že Jack sa mi čoraz väčšmi vzďaľuje. Dni sa mi videli byť dlhšie, lebo som mu nemohla zavolať, aby som počula jeho hlas. Úľava sa miešala so zmätkom. 

Na Jareda som si začiatkom jarného semestra spomínala iba matne, ako na úlomok z dňa, na ktorý som chcela zabudnúť. Preto ma zaskočilo, keď som ho uvidela zopár metrov pred sebou v rade pri pokladnici v odevoch mimo univerzitného mestečka. Spočiatku som si nebola istá, či je to on, no len čo zaplatil a obrátil sa, všetky pochybnosti sa rozptýlili. Jared na rozdiel odo mňa nezaváhal. 

„Nina?“ 

Zdvihla som obočie, chcela som povedať niečo duchaplné. Otvorila som ústa, ale nič mi nenapadlo. 

Jared si prstom ukázal na hrudník, akoby hovoril s hluchonemým. „Ja som Jared. Išli sme spolu taxíkom.“ Trpezlivo čakal, kým si spomeniem, hoci mne to bolo jasné. 

„Zdalo sa mi, že si to ty,“ odvetila som a pokúsila sa o zdvorilý úsmev. V hrdle mi vyschlo, hoci v ústach sa mi nakopili sliny. Sťažka som preglgla, aby som vyšla z absurdnej roly tínedžerky. 

Jared sa radostne, široko usmial. Zohrialo ma to pri srdci, cítila som, že ma zalieva rumenec. 

Preboha, nečervenaj sa! prikazovala som si. Nepomohlo. 

„Tuším, Nina, že dnes máš už lepší deň,“ povedal. „Stihla si autobus?“ 

„Ale áno,“ zamrmlala som. „Ako sa ti darí chrániť majetky?“ 

„Celkom zaujímavo.“ Oči sa mu zaleskli, nevedela som, čo si o tom myslieť. 

Vyrušil nás vibrujúci mobil vo vrecku jeho bundy. Ospravedlňujúco sa usmial a vypol ho. 

„Mal si pekné Vianoce?“ Len čo som to vypustila z úst, zaťala som zuby. Veľmi originálne! 

„Ale áno,“ napodobnil moju odpoveď. 

Uškrnula som sa. Vyzeral byť uvoľnený. Nevedela som, či je taký sebavedomý, alebo patrí k ľuďom, ktorí v každom vzbudzujú dôveru. 

Zdvihla som striebornú tuniku na zapínanie. „Darček k maminým narodeninám.“ 

Muž za mnou si odkašlal. Zdržiavala som rad. Jared sa usmial a pristúpil ku mne. Očividne chcel pokračovať v rozhovore. Zvrtla som sa k ryšavému dievčaťu za pultom, aby som zakryla radosť. 

Keď mi podalo účet, vyšli sme spolu s Jaredom z obchodu. Sprvu mi hľadel do očí, potom mi zrakom prechádzal po tvári. Nepamätala som si ho takého vysokého. Týčil sa nado mnou, meral najmenej meter osemdesiatpäť. Ako to, že som si nevšimla, akú neuveriteľnú farbu majú jeho oči? Vnímali moju nervozitu a slabo žiarili. 

„Si z Providence?“ opýtala som sa. 

„Áno,“ odvetil. Zdalo sa mi, že sa zabáva na mojich rozpakoch. 

„Chodil si na Brownovu univerzitu?“ 

„Nie.“ 

Keby nemal také živé oči, zo strohých odpovedí by som usúdila, že je čas ospravedlniť sa a odísť so stiahnutým chvostom. 

„Naozaj nie? Zdá sa mi, že sme sa už niekde stretli.“  

Naozaj som to povedala? Skvelé, práve som klesla na úroveň zúfalých pubertiakov opaľovačov. 

„Pochybujem. Pamätal by som si to. Idem si na roh niečo zjesť. Pridáš sa?“ 

Nezmohla som sa na odpoveď. Jared mi plný očakávania hľadel do očí. 

„Nina?“ 

„Áno? Vlastne áno. Veľmi rada.“ Úsmevom som zakryla zahanbenie. To som vždy taká neohrabaná? Nešlo mi do hlavy, prečo sa so mnou ešte baví. 

Prišli sme na koniec bloku a prešli cez križovatku. Jared ma zľahka objímal okolo drieku a rozhliadal sa na všetky strany. Bolo mi to smiešne. Tváril sa ako muž z prezidentovej ochranky. Už len slúchadlo v uchu a tmavé okuliare. 

Otvoril mi dvere. Okolo reštaurácie som už niekoľkokrát išla, veď bola neďaleko univerzity, ale nikdy som sa neodvážila vojsť dnu. 

„Bude sa ti páčiť,“ ubezpečil ma. 

„Vitajte v Plameni,“ privítala nás hosteska a hneď nás odviedla na miesto. O chvíľu sa ukázala čašníčka. Jared počkal, kým si objednám. 

„Dám si Doktora Peppera.“ 

Zdvihol dva prsty. „Prineste nám dvoch,“ požiadal. Celý čas zo mňa nespustil zrak. 

Čašníčka prikývla a nechala nás osamote. Ktovie, či by si objednal nealko, keby nemal za spoločníčku nedospelú osobu, alebo by si dal radšej pivo. 

„Tuším som ti nepoďakovala za ten taxík.“ 

„Poďakovala,“ odvetil a oprel sa o lakte. 

„Aha,“ zvraštila som tvár. „Z tej noci si veľa nepamätám.“ 

„Nina, je mi ľúto, že si prišla o otca. Som rád, že som sa tam objavil.“ 

Založila som si vlasy za uši. „Aj ja som rada.“ 

„Sedieť sama v tme nebol najlepší nápad. Po okolí sa potuluje veľa čudákov.“ Hoci to povedal naoko bezstarostne, v jeho hlase som zachytila náznak úzkosti. 

„Vyrastala som tam. Ver mi, nič mi nehrozilo.“ 

Zasmial sa a pokrútil hlavou: „Všade je bezpečne, až kým sa nestane niečo zlé.“ 

Čašníčka nám priniesla nápoje a opýtala sa, či sme si vybrali jedlo. Jared mi dal opäť prednosť. 

„Prosím si grécky šalát.“ Šibla som naňho pohľadom. Pozoroval ma so zdvihnutým obočím a krivým úsmevom. Povedala som si, že nebudem jedna z tých pipiniek, čo sa tvária, že nič nejedia. „A cestoviny s hubami,“ dodala som rýchlo. 

Čašníčka sa obrátila k Jaredovi. „A pre vás?“ 

„Ja si dám šalát podniku s plesnivým syrom a smažené krevety. A prineste nám, prosím, aj hranolčeky zo sladkých zemiakov.“ Vrátil jej jedálny lístok. Len čo odišla, rozhliadla som sa po reštaurácii. Potom som pozrela na Jareda, ktorý zo mňa nespúšťal zrak. 

Nevedela som, o čom sa s ním zhovárať. Jeho oči mali neuveriteľnú modrosivú farbu a na mierne opálenej tvári žiarili. Nad mandľovými očami sa klenulo husté obočie, o trochu tmavšie než moderne strapaté špinavosvetlé vlasy. Jeho prirodzený melír sa trblietal v lúčoch dopoludňajšieho slnka prenikajúcich cez okná. Jared bol viac než príťažlivý. Opäť som si položila otázku, prečo sa o mňa zaujíma. 

„Hranolčeky zo sladkých zemiakov?“ začudovala som sa. 

„Tu ich robia fantasticky. Aspoň podľa mňa. Ak si ich chceš naplno vychutnať, namoč si ich do omáčok, ktoré prinesú v malých mištičkách. Stojí to za to.“ 

„Hranolčeky zo sladkých zemiakov,“ zopakovala som neisto. 

Usmial sa: „Dôveruj mi.“ Zavibroval mu mobil. Otvoril ho. Tentoraz to nebola iba esemeska. S otráveným výrazom si priložil telefón k uchu. 

„Ryel,“ ozval sa. 

Raj-el? Odhadovala som, že je to jeho priezvisko, ale nevedela som to naisto. Stíšil hlas a naklonil hlavu smerom odo mňa. Podľa tónu nemal z volajúceho radosť, hoci slovám som nerozumela – tipovala som, že rozpráva po rusky. Je úžasne pekný, milý a navyše ovláda cudzí jazyk? Ak budú sladké zemiaky naozaj také chutné, ako sľuboval, asi spadnem zo stoličky. 

Čoskoro stratil s osobou, čo mu volala, trpezlivosť a zrušil hovor. 

„Prepáč,“ ospravedlnil sa. 

Mávla som rukou: „To je v poriadku. Aspoň som sa o tebe dozvedela dve nové veci.“ 

Hoci mi pozeral do očí, zrak mal rozostrený, akoby myslel zároveň na mňa aj na telefonát. 

„Voláš sa Ryel?“ opýtala som sa. 

„To je moje priezvisko.“ 

Zdvihla som obočie. „A ten jazyk... Hovoril si po rusky?“ 

„Áno,“ vzdychol si. Plecia sa mu uvoľnili. „Dnes každý ovláda dva jazyky, či nie?“ 

„Vieš iba dva?“ predstierala som sklamanie. 

Jared sa zasmial a mne sa v hrudi opäť niečo pohlo. Stále som mala pred očami jeho úsmev a myslela na to, aký je dokonalý – akoby vypadol z časopisu. 

„Na strednej som sa učila francúzštinu, ale nenalepila sa na mňa,“ priznala som skrúšene. 

„Môj otec hovoril plynule po rusky. Ruštinu som pochytil od neho.“ 

„Tvoja rodina pochádza z Ruska?“ 

„Mhm... nie.“ Zdalo sa, že otázka mu nie je príjemná. 

„Znelo to krásne,“ povedala som. „Podľa toho, ako často ti volajú, si veľmi žiadaný. V práci sa ti asi darí.“ 

S prižmúrenými očami študoval moju tvár. „Práca je...“ Oči mu zmäkli, naklonil sa ku mne a ticho povedal: „Už dávno ma to tak nebavilo ako teraz.“ 

Prinútila som sa dýchať. Keď sa na mňa takto díval, miatlo ma to. „Páči sa ti, čo robíš?“ 

Pokrčil plecami: „Ako kedy.“ 

„A momentálne?“ 

Zasa sa usmial. Očividne sa na našom rozhovore zabával, no ja som nevedela, čo ho tak rozosmieva. 

„Dnes mám dobrý deň.“ 

Čašníčka nám priniesla sladké zemiaky a šalát. Jared pozrel na stôl, potom na mňa. Prefíkane sa uškrnul. 

„Máš odvahu?“ 

Naklonila som sa nad pletený košík. „Čo ma strašíš obyčajnými hranolčekmi? Čo už môže byť výnimočné na zemiakoch?“ 

„Veď uvidíš.“ Obaja sme sa zasmiali. Jared si vzal niekoľko hranolčekov a omočil ich v mištičke so zvláštnou lepkavou hmotou. 

„Nijaký kečup?“ opýtala som sa a zaškúlila na zemiak vo svojich prstoch. 

Pokrčil nos: „Kečup je pre ľudí, ktorým je fuk, ako chutí jedlo.“ 

„Kečup je pre hlupákov,“ pritakala som. Tak som sa sústredila na košík, až som nevdojak nadvihla obočie. 

Jared vyprskol do smiechu. Rýchlo som ponorila hranolček do omáčky. Jared jedol a sledoval ma. Jedla som a on predstieral obavy. 

„Nie je to zlé. Celkom mi chutia,“ pochválila som. 

Na tvári sa mu rozlial víťazoslávny výraz. Kým sme dojedli hranolčeky, smiali sme sa a žartovali. Pri šaláte sme zdvorilo debatovali o počasí. Keď Jared videl môj prázdny tanier, spokojne pokýval hlavou: „Páčia sa mi dievčatá, ktoré rady jedia.“ 

„V takom prípade z nás budú dobrí priatelia. Odkedy som sa vrátila do školy, obedovala som iba v našej jedálni U potkana. Ďakujem, že si ma sem priviedol.“ 

Jared žiaril. „Bolo mi potešením. Som rád, že sme sa stretli.“ 

Čašníčka priniesla účet. Jared ho schmatol a podal jej platobnú kartu. Tváril sa, akoby práve vyhral v lotérii. Čudné, že ho až tak potešilo, ako mi chutilo. 

Pomohol mi obliecť kabát. Nie som typ, čo si potrpí na galantnosť, no urobil to tak prirodzene, že sa ma zmocnila jemná eufória. Vzala som ruksak a vyšla von. Jared ma nasledoval. 

„Si tu pešo?“ opýtal sa. 

„Áno.“ Založila som si vlasy za ucho a čakala, čo bude nasledovať. 

„Ochladzuje sa. Smiem ťa odviezť?“ Ruky si strčil do vreciek džínsov. 

Neovládla som sa a šťastne som sa usmiala. „Pamätáš si, kde bývam?“ 

„Andrews Hall, pravda?“ Prikývla som. Správna odpoveď ho viditeľne potešila. „Tamto mám auto,“ ukázal do ulice. 

Zastavil rovno pri internáte. Telepaticky som mu vysielala signál, aby si vypýtal moje telefónne číslo. Na ďalšie stretnutie som už nechcela tak dlho čakať. 

„Ešte raz ďakujem,“ zdržiavala som. 

Usmial sa, no nebol to už ten žiarivý úsmev ako pri obede. Ani on sa zrejme ešte nechcel rozlúčiť. 

„Nemáš za čo. Naozaj. Potešenie bolo na mojej strane.“ 

Vystúpil, obehol auto a otvoril mi dvere. Chvíľu som stála tvárou k nemu, potom som vykročila k internátu. Čosi ma prinútilo zvrtnúť sa. 

Jared sa ani nepohol. Pred svojím čiernym športovým cadillacom vyzeral úplne ako ochrankár. Ešte aj okná boli tmavé. Pripomínalo to viac scénu z mafiánskeho filmu než z pokojnej ulice v Providence. 

„Jared?“ Z kabelky som vybrala mobilný telefón. Chcela som ho požiadať o číslo, ale došli mi slová. Prenikavo mi hľadel do očí. Preglgla som. Nevedela som, či sa mu páčim, ale on ma veľmi priťahoval. 

„Ešte sa stretneme,“ prehodil. Chcela som protestovať, ale akými slovami? Keby som sa opýtala, kedy to bude, vyzerala by som ako nadržaná. 

„Rád som ťa znova videl, Nina,“ povedal a zmizol v aute za tmavými oknami. 

S úsmevom som mu zakývala a vykročila k internátu. 

Druhá kapitola

Pozvania

„Zasa prší,“ hundrala Kim. „To je mi nečakaná novinka!“ Zapálila si cigaretu astriedavo vkolenách krčila avystierala nohy, aby sa zahriala. Zagánila som naňu. „Čo je?“ oborila sa namňa.

„Tie cigy sú nechutné. Môj otec fajčil cigary. Nechápem, čo natom vidíš!“

Pokrčila plecami: „Nič natom nevidím. Som nekonvenčná.“

Prevrátila som oči: „Skôr masochistka.“

Čakali sme predškolou naBeth. Poprednáške sme ju plánovali uniesť donajbližšej kaviarne mimo univerzity. Zdverí sa vyvalila masa študentov. Pohľadom som im prechádzala potvárach. Zdavu sa odtrhol strapatý chalan ausmial sa naKim.

„Ahoj, Josh!“ pozdravila ho.

„Čau, Kimmie. Máš úlohu zpočtov?“

Kim mykla plecom: „Vyrátam ju predhodinou.“

Joshovi traja kamaráti sa knám pomaly blížili zabratí dorozhovoru.

„Nina, toto je Josh,“ predstavila ho. „VQuincy sme spolu chodili nastrednú. Keď vyrastie, chce byť ako ja,“ žartujúc udrela chlapca doramena.

Josh sa zasmial apodal mi ruku. „Len ak budem môcť nosiť takú istú čiapku.“

„Teší ma, Josh.“

Potom nám predstavil svojich priateľov: „Tucker... Chad... Ryan,“ ukazoval nanich prstom.

Tucker aChad nám iba kývli, ale Ryan podal Kim amne ruku.

„Ahoj... Ahoj,“ pozdravil nás. Pohľad sa mu nachvíľu zastavil namne.

„Ideme napizzu doBrány. Ak chcete, môžete sa pridať,“ pozval nás Josh.

„Už sme dohodnuté skamoškou,“ odvetila Kim. „Možno nabudúce.“

Josh prikývol aspolu sChadom odišli. Ryan chvíľu otáľal, ale potom sa vydal zanimi.

Kim namňa pozrela sozdvihnutým obočím. „Avraj láska naprvý pohľad je nezmysel.“

„Prestaň,“ zahundrala som.

Čoskoro sa knám pripojila Beth.

Kim ju dramaticky pokarhala: „To ti trvalo!“

Beth sa zasmiala. „Kto je to?“ opýtala sa, keď knám Ryan zasa obrátil hlavu.

„Volá sa Ryan. Je to kamarátov kamarát. Však je chutnučký?“ opýtala sa Kim aoprela sa jej oplece.

„Šibe ti?“ zachichotala sa Beth aodstrčila ju.

Ja aBeth sme sa schovali poddáždnik, Kim kráčala vdaždi, akoby jej lejak neprekážal. Prišli sme kuKiminmu starému nissanu anastúpili. Beth si sadla dozadu. Kim predstierala, že odrieka krátku modlitbu, potom zvrtla kľúčom. Poniekoľkých chabých zabzučaniach motor zachrchlal. Beth zatlieskala.

„Ďakujem, ďakujem,“ ukláňala sa Kim.

Vkaviarni sme sa nahrnuli kpultu aBeth sKim si prezreli nápojový lístok.

„Veľkú kávu sosmotanou,“ požiadala Kim. Narozdiel odo mňa si odmietala objednať dvakrát posebe to isté.

Sošálkou voboch rukách som si sadla nastoličku. Vietor adážď zosilneli, vpravidelných intervaloch bičovali veľké okno. Len čo si Beth sadla vedľa mňa, zvonček naddverami zacengal. Automaticky som zdvihla zrak.

Bol to on.

Beth si všimla, že sa dívam zaňu, aobrátila hlavu. Kpultu kráčal Jared. „Čo je stebou, Nina?“ opýtala sa.

Kim si sadla, vymenila si sBeth pohľad. Potom sa zvrtla, aby sa pozrela, odkoho neviem odlepiť zrak.

Dievča zapultom zaštebotalo: „Pozrime sa, Jared Ryel! Dlho som ťa nevidela. Ako sa máš?“

„Veľmi dobre, Katie. Dám si to, čo vždy,“ odvetil, ľahostajný kjej flirtovaniu.

Keď sa knám nenútene obrátil, civeli sme naňho už všetky tri. Čakala som, že ho to zneistí, no namiesto toho sa usmial.

„Kto je to?“ opýtala sa Beth. Urobil naňu dojem.

Kim sa knej naklonila asúsmevom oducha kuchu zašepkala: „Volá sa Jared.“

„Jared? Kto je Ja...?“ zašepkala aj Beth.

„Pśśt!“ zasyčala som.

„Nina!“ zvolal Jared.

Naše pohľady sa stretli abola som stratená. Kim mi ako vždy prišla napomoc.

„Ty si určite Jared,“ šibalsky sa naňho usmiala.

„Áno,“ prikývol apomaly podišiel knášmu stolu.

„Ja som Kim,“ podala mu ruku aenergicky mu ňou potriasla. Vôbec sa nesprávala ako dáma.

„Teší ma,“ zahundral. Venoval jej krátky pohľad avzápätí mi znova pozrel doočí. Natvári sa mu zračil zmätok. Naklonil hlavu aopýtal sa ma: „Je všetko okej?“

Periférnym videním som zachytila ako Beth, vyvedená zmiery Jaredovým správaním, zvraštila obočie azaškúlila namňa.

„Všetko je okej,“ zamrmlala som apoložila šálku nastôl. „Ako sa máš?“

„Mám sa... dobre. Vyrušil som vás?“

Kimin hlas stúpol ooktávu: „Ani náhodou! Ak si chceš prisadnúť, prines si stoličku!“

Jared namňa pozrel. Usmiala som sa naňho avyčkávala. Pocítila som zvláštny príval adrenalínu – bála som sa, že povie áno, azároveň som sa desila odmietnutia.

Znova obrátil pohľad kuKim avzdychol: „Mal by som ísť.“

„Nezostaneš aspoň chvíľu?“ opýtala som sa snádejou.

Poobzeral sa aprisunul si knám stoličku. Nevládala som potlačiť vzrušenie. Usmiala som sa ako dementná.

„To nemôžem odmietnuť,“ odvetil. Zahoreli mi uši.

„Hej, Nina je veľmi presvedčivá,“ vyhlásila Kim skamennou tvárou afľochla namňa.

Nevšímala som si ju, obe dievčatá som, aj keď sa už sKim zoznámil, predstavila: „Jared, toto je Kim Pollocková. Kim, toto je Jared Ryel. Atoto je moja spolubývajúca, Bethany Laynová.“

Jared sa načiahol ponad stôl apodal Beth ruku.

„Hovor mi Beth,“ usmiala sa naňho.

Jared prikývol: „Teší ma, Beth.“

„Odkiaľ sa poznáte?“ vyzvedala.

Jared mi venoval úsmev. „PredVianocami som ju zviezol vtaxíku.“

„Áno,“ pritakala som. „Vtú noc, keď Jack... Zviezli sme sa spolu,“ povedala som sdôrazom naJareda, nie naokolnosti nášho stretnutia.

„Aha,“ vydýchla Beth. Vtvári sa jej zračil zmätok. Neskôr jej budem mať čo vysvetľovať.

„Aboli sme naobede,“ dodal Jared.

„Naozaj?“ opýtala sa Kim apozrela namňa.

Jared sa zasmial. „Vidím, že to nie je novinka.“

Prstom som prechádzala pookraji šálky. „Ukázal miPlameňnaThayerovej ulici. Bolo tam veľmi príjemne.“

„Najmä vďaka spoločnosti,“ doplnil ma Jared. Pohľad mu zmäkol.

„Zdá sa, že ste sa výborne bavili,“ zaštebotala Beth. Prehltla, že som jej nič nezavesila nanos, aprekypovala nadšením.

„Áno,“ odvetil, nespúšťajúc zomňa oči. „Rád som ťa videl, Nina, ale naozaj musím ísť.“ Vstal, stoličku vrátil namiesto. Stuhla som. Chcela som sa ho spýtať, kedy ho zasa uvidím, no nenašla som odvahu. Sklamane som zvraštila tvár.

Namoju úľavu si to všimol.

„Čoskoro sa uvidíme,“ prisľúbil, pobavený mojím nešťastným výrazom.

„Fajn,“ natešene som prikývla.

Odkráčal srovnakou eleganciou, ako prišiel. Ochabla som nastoličke. Svaly ma boleli – taká som bola napätá. Odchlipla som zkávy azhlboka sa nadýchla. Konečne som sa uvoľnila.

Ešte prednedávnom som netušila ojeho existencii, ateraz by som sa mu najradšej vrhla donáručia. Môj život bol odrazu plný nečakaných prekvapení atakých radostných okamihov, že som sa nevedela dočkať ďalšieho dňa.

Priateľky ma prevŕtavali pohľadmi. Ich spaľujúca zvedavosť bola priam hmatateľná.

Zdvihla som hlavu anevinne sa usmiala: „Čo je?“

„Len sa netvár, že sa práve netopíš vpolievke zvlastných feromónov,“ uzemnila ma Kim.

„Je roztomilý,“ skonštatovala Beth.

„Asi áno... Ak sa ti páči taký typ,“ povedala som snažiac sa zachovať rozvahu.

„Ak sa mi páči?“ zvolala. „Myslíš toho zdvorilého nahodeného krásavca stvárou filmovej hviezdy, ktorý ti kurizuje? Že či sa mi páči...“

Kim sa zasmiala. „Tváriš sa, že si nadvecou, ale ešte predchvíľou si vyzerala ako zmoknuté kura.“

„To nie je pravda!“

„Zostal by tu, aj keby jej káva vyšla nosom,“ zachichotala sa Beth.

„Nie je roztomilý,“ opravila som ju spovzdychom. „Pripomína anjela.“

Aj Kim sa rozchichotala avzápätí sme všetky tri vyprskli.

Vnasledujúcich dňoch som ho očami všade hľadala. SBeth sme niekoľkokrát zašli nakávu, ale zakaždým som bola zahanbujúco nesústredená. Odpovedala som až nazopakovanú otázku aneprítomne prikyvovala. Obe sme vedeli, že sa neviem dočkať ďalšieho stretnutia sJaredom.

Neuveriteľné, aká nemožná som sa stala premládenca, ktorého som sotva poznala. Nepatrila som kdievčatám, čo si dajú ľahko pomútiť hlavu – pravdupovediac som prichalanoch rýchlo strácala trpezlivosť. Keď som sa pristihla, že Jareda hľadám vkaždom obchode, reštaurácii či kaviarni, vduchu som si vynadala.

Päť dní absurdného správania sa mi však vyplatilo.

SBeth sme čakali prištvrtom stojane nabenzínke vovýchodnej časti mesta. Slnko už zapadlo zahorizont. Zívala som odnudy apočúvala cvakanie počítadla, naktorom naskakovali peniaze. Beth krčila nosom nadzápachom benzínu. Napodobnila som ju.

„Čo robíš?“ opýtala sa.

„Nič. Milujem túto vôňu, ale ty sa tváriš, akoby si zaňuchala prasaciu farmu vOklahome. Vracajú sa ti nepríjemné spomienky?“

„Veľmi vtipné.“ Zdvihla hlavu anatvári sa jej rozlial široký úsmev.

Prekvapilo ma to. „Už som sa bála, že sa urazíš.“

„Ahoj, Jared!“ pozdravila povýšenecky.

Prudko som sa zvrtla. Stál zastojanom avyzeral rovnako zaskočene aj nadšene ako ja.

„Začína to byť strašidelné,“ povedal.

„Aj ja ťa rada vidím,“ odvetila som trochu odveci.

„Ako ide škola?“ opýtal sa.

„Dobre. Ako ide práca?“ Usmiala som sa.Chvalabohu, zlepšujem sa.Konečne sa vjeho prítomnosti viem ovládať.

„Dnes mám dobrý deň,“ podmanivo sa usmial. Aj ja, povedala som vduchu. „Pekné auto,“ ukázal prstom.

„Ďakujem.“

Jeden zhonosnejších darov odotca bolo biele BMV. Kúpil mi ho kmaturite aspolu sprsteňom solivínom lemovaným briliantmi, ktorý mi podaroval kšestnástym narodeninám, to bol môj najcennejší majetok. Otcove drahé dary som nevnímala ako niečo výnimočné, ale sautom to bolo iné, lebo kľúče mi odovzdal shrdým otcovským výrazom, ktorý ma hrial prisrdci.

„Niekam sa chystáš?“ opýtala som sa.

„Prečo?“ naklonil hlavu. Moja otázka ho zmiatla.

„Vyzeráš, akoby si mal namierené narande sosexi kosťou.“

Jared sa rozosmial. „Nie, nijaké rande. Ačo ty? Zatiahne ťa večer niekto nabizarné gurmánske dobrodružstvo?“

Zdvihla som obočie: „To nedovolím každému.“ Ohúrilo ma, ako to vyznelo – oveľa odvážnejšie, než som sa cítila.

Jared sa rozžiaril: „Naozaj?“

Vytiahla som zostojana účet apozrela naBeth, ktorá predstierala, že sa nedíva. Jared si strčil ruky dovreciek apristúpil kumne.

„Neotestujeme to?“ opýtal sa.

Pozrela som mu doočí: „To je výzva, Jared alebo rovno pozvanie navečeru?“

Nevedela som, kde sa vomne odrazu vzalo toľko smelosti adrzosti, ale bolo to menej ponižujúce než neotesanosť, ktorú som predviedla pridvoch predchádzajúcich stretnutiach.

„Oboje,“ usmial sa. Oprel sa omoje auto iba niekoľko centimetrov odo mňa. Usilovala som sa pôsobiť uvoľnene, hoci vJaredovej blízkosti mi srdce išlo vyletieť zhrude.

„Večer máme stretnutie študijnej skupiny,“ spomenula som si zachmúrene.

Namoje sklamanie ho to nerozhodilo. „Tak nabudúce.“

Vrátil sa kucadillacu abezslova odišiel. Zvrtla som sa kBeth. Sadla si namiesto spolujazdca aja vedľa nej zavolant. Zabuchla som dvere.

„Čo to bolo?“ opýtala sa.

„Neviem.“

Beth neveriaco vyvalila oči. „Vymenila si rande zaštudijnú skupinu? Potom, čo si ho celý týždeň hľadala?!“

„Nemôžem zrušiť plány zakaždým, keď ma pozve narande. Ako by to vyzeralo?“ Zamračila som sa pripomyslení, že by ma pokladal zatak ľahko dostupnú.

Beth pokrčila plecami: „Koho to trápi?“

Naštartovala som. „Nebuď hlúpa, Beth! Nechcel mi dať ani len svoje číslo.“ Zaradila som rýchlosť apohla sa. „Aodrazu sa predo mnou zjaví apozve ma narande?“

„Si šibnutá! Páči sa ti, ale keď ti navrhne stretnutie, odmietneš ho. Nina, preskočilo ti?“

Nainternáte som to musela počúvať stereo.

„Čo je to stebou?!“ zjačala Kim.

„Čože, aj ty?“

Beth urazene prehodila: „Hovorila som ti.“

„Musím sa učiť. Aj vy dve sa budete večer šprtať,“ argumentovala som viac-menej preseba.

Beth skrížila nohy naposteli: „Pretože nemám rande.“

„Stavím sa, že aj tak by si naň nešla, keby ťa pozvali hodinu apol predzačiatkom stretnutia soštudijnou skupinou,“ namietla som.

Kim rozpažila ruky, aby ukončila hádku. „Mína má pravdu – najprv práca, potom zábava.“

Beth prevrátila oči azbalila si študijné materiály. Prehla som poznámkový zošit astrčila si ho dovrecka.

Kim luskla prstami. „Poďme, dámy! Nechcem trčať uRocka dodruhej ráno ako naposledy.“

Zamierili sme kuknižnici Johna D. Rockefellera, hlavy sme vťahovali medzi plecia predsurovým vetrom. Len čo sme prešli cezulicu, začala sa metelica. Vybrali sme sa skratkou ceztrávnik, suché steblá nám praskali podnohami. Beth modlikala, nech ideme autom, ale Kim nástojila, že pôjdeme pešo, lebo chcela fajčiť.

Beth ma chytila zalakeť. „Mali by tu zaviesť univerzitnú dopravu, aby nám uľahčili prechod zjedného miesta nadruhé. Napríklad štvorkolku skrytou vlečkou.“

„Jasné, Oklahoma, prenajmime si rovno traktor. Brownova univerzita potrebuje trochu kultúry,“ vyhlásila Kim skamennou tvárou.

Beth naňu zaškúlila. „Bol to len nápad. Mrznem.“

„Nepočúvaj Kim, vidíš, že nemá ani zimník,“ drkotala som zubami.

„Ste padavky,“ zafučala Kim.

„Fakt dychčíš ako traktor,“ zachichotala sa Beth.

Keď sme prišli doknižnice, ostatní zoštudijnej skupiny nás už čakali. Najednej pohovke sedeli Carrie aTracey zbasketbalového družstva, oproti Kimini priatelia Justin aKristi. Medička Lisa si náš príchod takmer nevšimla, no vedľa nej sedel chalan, ktorého som okamžite spoznala.

Ryan mal husté tmavé vlasy abol takmer rovnako vysoký ako ja. Podobtiahnutým tričkom sa mu dvíhal atletický hrudník. Bejzbalovú čiapku mal stiahnutú nadoči, takže som videla iba dokonalý biely úsmev ahlbokú jamku naľavom líci. Zdalo sa, že ostatné dievčatá sú rady, že je tam.

„Pozrimeže, aký si zodpovedný!“ zvolala Kim.

„Aj Josh sa chcel pripojiť, ale prišlo mu dotoho rande,“ vysvetlil Ryan anadvihol si čiapku, čím odhalil žiarivo zelené oči.

„Mhmmm,“ Kim kumne obviňujúco naklonila hlavu.

Beth ju napodobnila.

Ryan zneistel, striedavo ponás prechádzal pohľadom. „Čo som povedal?“

„Nič,“ odsekla som apretisla sa popri Beth.

Sadla som si medzi Ryana aLisu. Kým ostatní diskutovali osvojich poznámkach aotom, aký majú zlátky chaos, Ryan sa obrátil kumne.

„Rozumieš chémii? Hovoria ti niečo tieto vzorce?“ nešťastne mi ukázal hárok papiera.

„Kde si sa zasekol?“

Usmial sa. „Tebe je to jasné, však?“

Dostal ma. Usmiala som sa avygumovala výsledok jeho zadania. Vysvetlila som mu, kde urobil chybu, anapísala svojím dievčenským rukopisom správne riešenie. „Rozumieš, ako som to dostala?“

Ryan neisto prikývol. „Hej, lenže sám by som nato nikdy neprišiel.“

Noc pokročila. Vygumovala som veľkú časť Ryanovej úlohy, boli sme zasypaní drobnými šúľkami gumy. Čas mi vďaka jeho trpezlivosti azmyslu prehumor ubiehal oveľa rýchlejšie, hoci som mu pomáhala schémiou, namiesto toho, aby som študovala vlastné poznámky.

„Ďakujem zapomoc,“ povedal Ryan aposkladal papier doknihy.

„Neviem, ako veľmi som ti pomohla, ale nemáš začo. Stretávame sa tu dvakrát zatýždeň. Hocikedy môžeš prísť.“

Rozžiarila sa mu tvár. „Určite sa zastavím. Vďaka. Mhm... cezvíkend ideme schalanmi dobaru. Bolo by super, keby ste sa pridali.“

„Naokolí nie je veľa podnikov, kam ma pustia.“

Ryan namňa žmurkol: „Stým si nerob starosti.“

Znelo to lákavo. „Ďakujem zapozvanie. Uvidím, čo plánujú kamošky.“

Kim pozrela nahodinky azívla. „Poďme odtiaľto, lebo skapem.“

„Mína, si hotová?“ opýtala sa Beth.

Ryan zdvihol obočie: „Mína?“

Skrivila som tvár. „To je prezývka, ktorou ma týrajú. Nehovor mi tak.“

„Zapamätám si to.“

Kim sa zasmiala apokrútila hlavou. „Musím ísť.“

Obe sme vstali ačakali, kým Beth pozbiera svoj malý obchod skancelárskymi potrebami.

Kim naňu ukázala prstom: „Pretoto si nič nenosím.“

„Požičala si si odo mňa pero!“ oborila sa naňu Beth.

„Och, máš pravdu,“ odvetila Kim ahodila jej pero doruksaku. „Hotovo, som zbalená.“

Beth namňa zagúľala očami: „Nemôžeš jej zalepiť ústa lepiacou páskou?“

Uškrnula som sa: „Pochybujem, že by to pomohlo.“

Keď sme sa vrátili dointernátu, Kim nám zakývala narozlúčku apokračovala dosvojej izby. Zvalila som sa naposteľ. Beth si vzala osušku akozmetiku aodišla dosprchy. Pohľadom som prechádzala poprasklinách nastrope. Myseľ mi zablúdila kJaredovi. Iba nedávno som sa bála, že ho už nikdy neuvidím, ateraz ho stretávam pravidelne – takmer ako naželanie.

Doizby vbehla Beth, uterákom si sušila vlasy. „Ryan ťa pozval nadrink?“ vyzvedala.

„Nie, pozval nás všetky. Chystajú sa niekam dobaru avraj by bolo fajn, keby sme sa pridali.“

„Čo si mu povedala?“ zbystrila pozornosť.

„Poďakovala som sa mu.“

„Chceš snimi ísť?“ zapišťala.

Zachichotala som sa aprevrátila oči. „Zdá sa mi, že ty áno.“

„Jasné, že chcem! Ale čo ty? Povedz, že hej, prosím!“ Kľakla si kumne naposteľ.

„Chcem ísť,“ odvetila som pokojne.

Beth sa namňa vrhla. „Ďakujem, ďakujem, ďakujem, ďakujem!“ výskala.

„Nemáš začo. Zlez zomňa!“ zasmiala som sa.

Nasledujúci deň sa oteplilo. Ideálne počasie naprechádzku mimo univerzity. Providence sa zmenilo zkrištáľovo čistého mesta našpinavé, pokryté vlhkou kašou. Autá tomu výdatne pomáhali. Cesty achodníky lemovala namiesto nepoškvrneného snehu sivohnedá brečka. Spocitom uspokojenia som si obula ľaliovo biele galoše avykračovala počľapkanici vnádeji, že si potvrdím teóriu oprivolávaní aJareda silou vôle donútim ukázať sa.

Pohodine ma už slnko nezohrievalo. Vkĺzla som doprvej kaviarne aobjednala si najväčšiu kávu. Roztápala som sa priokne.

Správala som sa smiešne – prechádzať sa vtakmer arktických teplotách ačakať, kedy sa predo mnou zhmotní Jared. Preboha, veď mám byť budúca výkonná riaditeľka najväčšej lodnej spoločnosti vProvidence! Prečo sa mením nacvoka? Prejedného chalana? Neuveriteľne príťažlivého, inteligentného, galantného, dobre oblečeného anádherne voňajúceho mladého muža?

Keď sa mi vprstoch rozprúdila krv, vybrala som sa späť kuniverzite. Slnko zapadalo rýchlejšie, ako mi bolo príjemné, atak som pridala dokroku.

Dva bloky odškoly som stlačila tlačidlo nasemafore austúpila ďalej odobrubníka, aby ma prechádzajúce autá neošpliechali. Naskočila zelená, rýchlym krokom som sa pustila naopačnú stranu. Káva vruke pomaly chladla.

Nebola som ani vpolovici priechodu, keď vedľa mňa zareval klaksón. Strhla som sa azaletela pohľadom ksemaforu. Stále svietila zelená. Nazlostene som zvrtla hlavu, že zagánim navodiča, ale oči sa mi rozšírili odprekvapenia. Zčierneho cadillacu mi kýval Jared atriasol sa odsmiechu.

Nevedela som, či sa mám hnevať, alebo radovať, ale prebehla som kjeho autu nastrane spolujazdca. Rázne som otvorila dvere anastúpila.

„Nasmrť si ma vystrašil!“ pokarhala som ho azabuchla zasebou.

„Prepáč,“ ospravedlnil sa, hoci mal čo robiť, aby ovládol smiech.

Zasvietila zelená. Jared namňa pozrel: „Chceš sa odviezť?“

Uprela som naňho prázdny pohľad. „Čo je to zaotázka? Sedím vtvojom aute.“

Pokrčil plecami astúpil naplyn.

„Vyzeráš premrznutá,“ povedal aťukol mi pošpičke nosa. Letmý dotyk mi vtele rozpumpoval adrenalín, zalialo ma teplo. Regulátor teploty podrádiom otočil namaximum.

„Bola som sa prejsť,“ odvetila som krátko.

„To vidím,“ zamračil sa.

„Kam máš namierené?“

Nepokojne sa zavrtel. „Idem pozákazníka.“

„Vždy sa vyjadruješ tak neurčito?“

Zdvihol obočie: „Dnes si nejaká štipľavá.“

„Smiem ti pripomenúť, že si namňa zatrúbil uprostred rušnej ulice? Mohli ma zraziť.“

„Pochybujem – mali sme zelenú.“

Chvíľu som uvažovala, prečo to povedal vmnožnom čísle. Asi som si odtoho priveľa sľubovala.

„Nepodceňuj šialených vodičov naklzkej križovatke. Moje zaváhanie sa mohlo skončiť kriedovým obrysom naceste.“

Jared sa zasmial: „Nina, nechceš študovať právo? Máš bohatú predstavivosť.“

„Nie si prvý, kto mi to povedal.“