Start

JANA SHEMESH

Dobrá krajina

Text © 2013 by Jana Shemesh

Jacket design © 2013 by Emil Křižka

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Alexandra Hríbiková.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 458. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3573-1

PROLÓG

Varšava 12. marca 1936

Drahý Jean, priateľu,

tento rok sa, napriek mojim pôvodným sľubom, pri jazere Como nestretneme. Doba je vážna, sťahujú sa mračná a mne povinnosti nedovolia opustiť Varšavu, hoci mi veľmi chýbajú Vaše múdre názory a vôňa Vašej poobedňajšej cigary.

Dúfam, že Vám a Vašej rodine sa darí dobre. U nás to dobre nevyzerá. Moja pani je stále chorľavejšia a obávam sa, že choroba nezasiahla len jej svaly, ale aj myseľ. Lekári sú skeptickí a nedávajú nám prakticky žiadnu nádej na zlepšenie.

Je to bolestné, drahý priateľ, ale sú chvíle, keď nespoznáva ani mňa. Možno je dobre, že nám neboli dopriate deti (Boh žehnaj tie Vaše), veď ako by sa mohli pozerať na také utrpenie matky. A ako by sa asi cítili, keby ich nespoznávala.

No nebudem už ďalej rozpitvávať moje trápenie a obavy. Drahý priateľu, okrem ospravedlnenia za moju neúčasť na našom každoročnom stretnutí sa Vám, ako to Vy katolíci hovoríte, chcem vyspovedať. Dovolím si Vás tým obťažovať.

Na univerzite som Vás považoval za svojho dôverníka, hoci pochádzame z rôznych náboženstiev aj z rôznych krajín. Ale počas univerzitných štúdií sme takým veciam neprikladali dôležitosť. Možno práve preto sa mi s Vami vždy rozprávalo ľahšie. A dúfam, že aj preto sa Vám rozprávalo so mnou otvorenejšie.

Drahý priateľ, to, čo Vám teraz idem povedať, nie je niečo, na čo som pyšný. Aj vo Vašom, aj v mojom náboženstve je to hriech. Jeho výsledkom však nič škaredé ani zlé nie je. A preto neviem, či sa mám kajať, alebo radovať.

Ak ma odsúdite, tak pochopím. Ak sa so mnou prestanete priateliť, pochopím. Ak Vám bude moja prosba (vlastne niekoľko prosieb) na príťaž a nevyplníte ju, nebudem sa hnevať.

Len by som chcel, aby ste tento list neroztrhali, ale dočítali do konca s snažili sa ma pochopiť. Aj keď to asi pre človeka Vašej integrity bude problém. Viem však, že ste človek veľkorysý a milosrdný. Možno preto sa na Vás obraciam, lebo čakám, že budete presne taký aj v tomto prípade. Že ma nebudete súdiť príliš prísne.

Cítim, priateľu, že už tu dlho nebudem. Európou tiahne nenávisť, ľudia vyťahujú staré predsudky a pridávajú nové, a slušnosť mlčí, či dokonca potichu pritakáva. Je to strašidelné.

Moje unavené srdce to asi nevydrží. Viem, že by som mal utekať, ale nevládzem. Moji ľudia utekajú stáročia, ja to chcem zastaviť. Možno je to bláznovstvo, ale tak to cítim. Nechcem tu však politizovať, lebo ako si obaja pamätáme, bola to asi jediná téma, na ktorej sme sa nezhodli.

Chcem sa priznať, preto píšem. Ako som už spomenul, a ako ste videli pri Vašej návšteve Varšavy, moja pani je chatrnej konštrukcie a choroba to len zhoršila. Nechcem byť vulgárny ani neúctivý k mojej panej, ale faktom je, že telesná láska nebola v našom manželstve nikdy silnou stránkou. Roky to tak bolo.

To neznižuje moju lásku k mojej panej, ale, drahý priateľu, sme len slabí ľudia. Asi tušíte, k čomu smerujem, a dúfam, že sa nedotknem Vašej útlocitnosti ani toho, ako silno trváte na dogmách Vášho náboženstva.

Áno, priateľu, dopustil som sa smilstva. Opakovane, s viacerými ženami, a aby to bolo ešte horšie, málokedy som cítil výčitky svedomia. Skôr som sa v tom hriechu vyžíval, Bohu som sa smial do tváre.

Viem, že by som o sebe asi nemal hovoriť ako o džentlmenovi, ale k tým ženám som sa vždy správal galantne.

Tak ako k svojej panej. No aj tak je to, čo som robil, neprijateľné. Som podvodník a klamár. A to vo viacerých smeroch.

Napriek tomu som bol odmenený. Jean, ste prvý človek, ktorému to hovorím, hoci viem, že mnohí ľudia to tušia a v súkromí sa o tom aj rozprávajú. Som otcom dvoch dcér.

Jednej som už našiel ženícha, druhú, o dosť mladšiu, som poslal aj s matkou do Ameriky. Moja pani o nich nemá ani potuchy, ona vlastne ani nevie, kde je a čo sa deje. Uznávam, že jej stav mi umožnil páchať to, čo som páchal, takmer bez rizika.

Svoje dcéry, Jean, milujem a viním sa za to, že na ich život len dozerám a nie som v jeho centre, lebo ony stredom môjho života sú.

Staršia Miriam sa bude čoskoro vydávať, mladšia Raiza je ešte dievča. Nevedia o sebe, nevedia, kto je ich pravým otcom, a je lepšie, ak sa to ani nedozvedia. Ich matky mi sľúbili diskrétnosť, ktorá je napokon aj v ich záujme.

Viem, priateľu, že si zaslúžim odsúdenie, a úplne chápem Vaše rozpaky a možno aj zhnusenie. Veci sa stali a deti sú na svete.

A keďže k nim cítim zodpovednosť, chcem Vás požiadať o niekoľko priateľských služieb. Nie pre mňa, ale pre moje dcéry. Doba je zlá, slová neplatia, zmluvy sa porušujú a byť ženou (najmä ženou istej rasy) v tomto zvlčilom svete nie je a nebude ľahké.

Ako viete z nášho spoločného podnikania, som človek majetný a viem zarobiť peniaze. Finančné záležitosti mojich dcér som vyriešil s ich matkami aj s mojou bankou.

Je však aj niečo iné, čo by som okrem svojej krvi a peňazí chcel svojim dcéram darovať.

Určite si spomeniete na našu spoločnú vášeň – pekné a vzácne veci. Mojim dcéram som u Horowitza dal vyrobiť svadobné dary. Sám som navrhol dizajn, vybral poťah, skontroloval prácu. Obávam sa, že ich nebudem môcť doručiť osobne.

V prvom prípade je to nemožné, lebo by to bolo hlboko indiskrétne, keďže moja dcéra býva len pár ulíc odo mňa a jej matka je už aj tak v rečiach.

Azda nastane správny čas a príležitosť jej ho odovzdať bez toho, aby som ju kompromitoval. A tá druhá je ešte len dievča, takže máme čas.

Svadobné dary onedlho doručia do skladiska v Lausanne. Nájom je zaplatený na dvadsať rokov dopredu. Vám posielam kľúče od kontajnerov aj plnú moc nakladať s nimi podľa Vášho uváženia. Pridávam aj adresy mojich dcér s presnými inštrukciami, kedy nastane správny čas dary doručiť.

Drahý priateľu, uvedomujem si, že som časť svojho tajomstva hodil aj na Vás. Nepadá však na Vás žiadna zodpovednosť, azda len za vybavenie mojej prosby.

Drahý priateľu, v auguste budem spomínať na posledných tridsať liet, ktoré sme spolu trávili pri jazere Como. Pravidelne som sa na august tešil. Boli to príjemné a osviežujúce chvíle, po ktorých som sa vždy dobre naladený vracal do Varšavy.

Mám pocit, že to ostatné leto bolo letom posledným. Európa už nie je tým, čím bola. Cítim, že to, čo prichádza, bude horšie ako predchádzajúca vojna, v ktorej sme obaja stratili toľko priateľov. Ani na to nechcem myslieť a nechcem Vás ani seba zbytočne strašiť.

Lebo sú aj svetlé chvíle. Onedlho sa vydáva moja prvá dcéra. Modlím sa, aby som bol pri tom. Ak už nie ako otec, tak aspoň ako hosť.

Lúčim sa s Vami, priateľu. Dúfam, že mi odpustíte moju indiskrétnosť. Dúfam, že moje prosby Vás príliš nezaťažia.

Dlhé roky ste boli mojím dobrým radcom a dôverníkom a ja som Vašu dôveru zneužil a priznávam sa Vám príliš neskoro.

Azda pochopíte dôvody, ktoré ma k tomu viedli.

Nech ste zdravý a nech sú takí všetci z Vašej krvi.

S úctou

Mordechai Stiglitz

I. ČASŤ

MIRIAM 
Varšava november 1937

Akoby nestačilo, že Jacek sa trochu pripil pri uzatváraní obchodu a po ceste stratil polovicu nákupu. Ešte sa jej aj roztrhali posledné slušné pančucháče. A slúžka má voľno až dozajtra rána.

Žena jej spoločenského postavenia do obchodu už v takúto hodinu nechodí. Aj tak je už v rečiach, že si najala dojku, aby mohla chodiť po večeroch do spoločnosti. To sa na ich ulici nenosilo.

Na ich ulici žilo veľa ľudí, ktorí vyznávali tradičný spôsob života, a podľa nich sa vydatá žena nemala čo potulovať po uliciach. Aj mama si to myslela.

Stiglitz sa jej vysmieval, že je taká prudérna. Ako mníška, smial sa, čo Weissovú len viac rozpaľovalo. Takto židia nerozprávajú, kárala ho. Stiglitz, ktorého najlepší priateľ bol katolík, sa smial ešte viac. Každý piatok chodil do synagógy, lebo sa to patrilo, ale nebol fanatik.

Takže dnes kino nebude. Smola. O to väčšia, že dávajú nový film. Americký. Romantický. Stiglitz jej zohnal lístky. Poznal vo Varšave každého. A pre ňu mal vždy, ani nevedela prečo, slabosť. Stačilo ho len požiadať.

Pre Miriam bol večer bez kina väčšia strata ako chýbajúci chlieb na stole. Miriam mala sedemnásť rokov, ale už rok bola mladá pani Perská, ako ju úctivo volali zákazníčky v maminom modistve, keď šacovali jej topánky šité na mieru a jemnučké rukavičky.

To nie sú jediné očarujúce veci na Miriam. Miriam je krásna. Až nadpozemsky. Kučeravé ryšavkasté vlasy, jemná pleť a nezvyčajné oči. Vlasy a črty má po matke. Matka bola kedysi vychýrená krásavica. Teraz už bola rozkysnutá vekom a nedostatkom disciplíny.

Miriam, naopak, žiarila. Len pred tromi mesiacmi sa jej narodila Cipora. Miriam opeknela ešte viac. Meno pre maličkú vybral Jacek. Využil to, že bola po pôrode taká vyčerpaná, že nevládala odporovať.

U nich doma sa aj tak mužovi nikdy neodporovalo. Mama jej vždy zdôrazňovala, že to pre ňu bude najlepšie. Vedela, o čom hovorí. Nechcela, aby Miriam dopadla ako ona.

Otec od nich odišiel, predtým ako sa naučila chodiť. Že vraj do Ameriky. Za prácou. Ktovie, či tam napokon aj docestoval. Nikdy sa neozval, nikdy neposlal ani dolár. Ani nevie, že má vnučku.

Miriam chcela pre dcéru nejaké romantické meno. Napríklad Lily. To je meno kvetu. Aj meno jej obľúbenej herečky Lily Liliany. Jacek to rázne zamietol. Vraj prečo jej dávať meno po nejakej fiflene.

To sa nehodí, najmä u nich na dedine. Chcel niečo typicky židovské. Vraj aby dievča vedelo, kam patrí. Cipora znamená vtáčatko. Cip, cip, cipora... Miriam to pripomínalo sliepky na dvore u Jackových rodičov. Sú to jednoduchí vidiečania. Žijú v Sliezsku a život v meste im, na rozdiel od nej, nič nehovorí.

No sú bohatí. Strašne bohatí. Takí bohatí, že vykúpili jej mamu z dlhov. A prijali Miriam aj bez vena. Mama oželela rodinnú hrdosť a súhlasila s tým, aby sa Miriam vydala za Jacka. Ona, pyšná členka rodiny Hellerovcov, kde boli samí rabíni a učenci, dala svoju jedinú dcéru obchodníkovi s drevom. Pre nich to bol dobrý kauf.

Bože, veď Jacek ani nemal rodokmeň. Aspoňže je žid, utešovala sa, keď Miriam stála pod chuppou v šatách, čo jej zaplatila Jackova mama. Pekné boli, pekné, hovorili susedky a smiali sa im za chrbtom.

Miriam sa podľa nich jednoducho vydala pod úroveň. Dobre, že to nevidí jej dedo rabín Dov Heller. Mal veľa vnukov, ale Miriam bola vždy jeho miláčik. Vedela to s ním.

Keď však susedky na matkino naliehanie postupne jednu za druhou pozývala na návštevu do ich nového bytu, prestali sa smiať. Najnovší nábytok, samé koberce, moderná kuchyňa, vysávač, ktorý nemala ani Stiglitzova žena, a k tomu kuchárka, čo jej z vidieka poslala svokra. Variť sa učila u najlepších kuchárov vo Viedni.

Keď jedli striebornou lyžičkou na parádnom servise dezert, ktorý im pripravila, odpadávali od vychvaľovania. A od závisti.

Dojem dokonalosti už mohol pokaziť len Jacek. Ale nepokazil. Učil sa rýchlo. Spôsobom, na ktoré bola Miriam zvyknutá z domova, stolovaniu aj konverzácii. Jacek ju zbožňoval.

Miriam priznávala, že aj ona jeho. Viac a viac. Stále ťažšie niesla, keď musel odísť z domu kupovať drevo. Bolo to vždy na pár týždňov. Keď sa mal vrátiť, chystala sa preňho ako nevesta. Mama jej to vyčítala. Vraj sa správa ako sprostá kofa. Miriam radšej prehltla, čo mala na jazyku. „Ja sa, mama, fintím pre zákonitého, pre koho sa fintíš ty!?“

Pred pár dňami Jacek prišiel so šialeným nápadom presťahovať sa do Palestíny. Že vraj v Poľsku židov nič dobré nečaká. To má z tých novín, čo stále číta, a z posedávania v krčme so Schwartzom.

Schwartz bol agitátor. Verboval ľudí, aby sa presťahovali do Palestíny. Vraj to je židovská domovina. No to určite. Veď Miriam ani presne nevedela, kde tá Palestína je. Niekde pri Afrike.

Mala tam sesternicu. Tiež si ako Jacek a Schwartz myslela, že niet lepšieho miesta. Žila kdesi uprostred močarísk, sama si varila mydlo, naučili ju dojiť kravy a potom dostala maláriu a skoro tam umrela. Aby prežila, rodina jej musela posielať peniaze.

Sesternica Hana pritom mala doktorát z francúzskej literatúry. Ako jedna z prvých žien v Poľsku. A navyše bola aj krásavica. Napokon, ako všetky ženy v ich rodine. Hana sa nikdy nevydala, nemala deti, len tie kravy. Hrozné.

Miriam si nevie predstaviť, že by odišla od svojho vysávača, ktorý nemá ani Stiglitzova žena, drhnúť dlážku niekam medzi divochov. To nebolo nič pre ňu.

Jacek hovorí, že v Tel Avive vysávače majú. Že je to nové mesto a že je tam aj divadlo. A kino. Hrajú tam najlepší ruskí židovskí herci.

A ešte dodal, že najlepší americkí herci sú židia. Aj peniaze na filmy sú židovské. Podľa Jacka bolo všetko, čo bolo židovské, dobré. A naopak. Aj Stiglitz mu hovoril, že to preháňa. Miriam také reči nudili. Milovala filmy. Viac ako pekné šaty a rukavičky. Film, to bol iný svet.

A Jacek teraz chce, aby všetko toto opustila. Lebo idú po židoch. A kedy nešli?

MIRIAM 
Tel Aviv október 2008

Zatvorila dvere za Filipínkou, čo jej chodila česať vlasy. Bolievali ju ruky, najmä tá, ktorou sa opierala o paličku, a česať sa nevládala. Nechcela si však dať ostrihať svoje dlhé, ešte stále kučeravé vlasy. Bolo by to pre ňu, akoby zomrela.

Jej susedky mali filipínske pomocníčky doma na celý deň. Aj u nich spávali. No ona si nikoho do bytu nepustí. Vie sa o seba postarať aj sama. Odkedy zomrel Jacek, bolo to tak. Takmer šesťdesiat rokov.

Tí Filipínci sú takí iní. Čo keď ju budú okrádať alebo jej dávať lieky, čo ju pripravia o rozum? Aj sociálnej pracovníčke to povedala, hoci tá ju presviedčala, aké by to bolo pre ňu dobré. Veď tak žije veľa osamelých dôchodcov.

A ešte by jej ako vdove po vojakovi aj finančne pomohli. Lebo nie je dobre, aby niekto, kto chodí o paličke, zostával sám v dome bez výťahu. Miriam len krútila hlavou a utrúsila, že je unavená, aby úradníčka konečne odišla. Nudila ju.

Bola strašne ufňukaná a na Miriam sa pozerala s ľútosťou, čo ona neznášala. Miriam nebola nevyhnutne presvedčená, že staroba, ktorú človek neprežije v kruhu rodiny, musí byť zlá.

Dnes s ňou príde robiť rozhovor nejaké dievčisko z Armádneho rádia. Vraj o vojne v štyridsiatom ôsmom. Čo tá môže vedieť? A ešte jej aj povedala, ako jej je ľúto, že stratila manžela v takom mladom veku.

Keby tak vedela... Keby ľudia vedeli... Ako by mohli, ona predsa o tom nikdy nehovorila.

Hoci Miriam nepúšťala cudzích do bytu, ani sa jej zväčša nechcelo s nikým zhovárať, v hlase tej žaby bolo niečo, čo ju zaujalo. Chcela vidieť, ako vyzerá.

Určite je natiahnutá do tej hroznej uniformy, čo z dievčat robí mužov. A určite má vlasy do uzla, ulízané ako nejaká sedliakova žena pod šatkou. Tieto mladé ženy sa o seba vôbec nestarajú. Chcú sa vyrovnať mužom, ešte aj vojačky z nich urobili. Keby ona mala dcéru, tak by jej to nikdy nedovolila. Takto sa opustiť.

Miriam vždy nechávala vyniknúť svoju kučeravú hrivu. Veľmi dobre vedela prečo a bola na to pyšná. Jej vlasy priťahovali pohľady. Tak ako jej perfektná postava a vrodená elegancia. Doma v Poľsku aj tu v Izraeli. Exotická bola tam aj tu.

Miriam pripravila čaj tak, ako ju to naučila mama. Žiadne vrecúška, žiadna rýchlovarná kanvica. Starý dobrý samovar. Jedna z mála vecí, čo jej zostali z Varšavy. Ten samovar je jediným svedkom toho, čo zažila. A na čo veľmi túžila zabudnúť.

Dnes už ľudia nerobia nič poriadne. Ani na ten čaj si nevedia nájsť čas. Nič už nie je rituál, všetko je také samozrejmé a lacné.

Lacnota Miriam odjakživa dráždila. Hoci nastali časy, keď bola bez groša, nikdy neskĺzla k lacnote. Lacnota bola jedna z vecí, ktoré si zakázala. Jedna z mnohých vecí.

Nikdy ani nepredala veci, čo mala po Stiglitzovi, hoci bývala aj hladná. Ak by aj nastala psota, niečo by možno pustila. No nikdy nie Stiglitzov diván. Ten nikdy.

Dievčina zazvonila. Miriam si ju najprv prezrela cez priezor. Usmiala sa. Vždy sa potešila, keď sa jej očakávania naplnili.

Jasné. Ulízané vlasy, nedbalo zapnutá košeľa. A mama jej asi dobre vyvárala, súdiac podľa postavy. Bože, ak takto vyzerá v dvadsiatke, čo bude o dvadsať rokov?

Už aj oľutovala, že súhlasila s rozhovorom. Na Jacka sa celých šesťdesiat rokov snažila zabudnúť. Zbabelo sa dal zabiť. Nechal ju tu, keď mala dvadsaťosem rokov. Na všetko. Na spomienky, na výčitky svedomia.

Už nikdy nemala žiadneho muža. Ani v posteli, ani ako spoločníka na príjemné chvíle. Šesťdesiat rokov ju žiadny muž nepobozkal, hoci mnohí o to stáli. Keď Jacek odišiel, bola najkrajšia a chcela lásku. Šesťdesiat rokov nič. Bola pyšná, že to vydržala.

Dievčina z Armádneho rádia sa volá Inbal. Asi bude Ruska. Má modré oči, širokú tvár a priveľký nos. No, pekná teda nie je. A ešte je aj zvedavá.

Chce o nej vedieť všetko. Kde sa narodila, kedy prišla do Palestíny, aká bola prvá, druhá a mnoho ďalších vojen. Aj to, či má ešte rodinu. Nie, nemá nikoho. Nie, nikdy nemala deti.

YELED 
Tel Aviv október 2008

Nikto ho nevolal inak ako Yeled. Kde je Yeled? Kde sú tvoji rodičia, Yeled? Yeled, Yeled, Yeled. Tak si myslel, že sa volá Yeled.

Až neskôr pochopil, že yeled je hebrejské slovo pre chlapca. Akosi mu to prischlo. Yeled. Aké meno mu dali rodičia, nevedel. Zabudol všetko.

Našli ho bez dokladov, len v dotrhaných kraťasoch a zničených sandáloch. Tričko asi stratil niekde po ceste. Mal vysokú horúčku, pery popukané do krvi a blúznil. To mu povedal jeden z mužov, čo s ním prišli.

Keď sa pýtal viac, muž neodpovedal alebo ho zahriakol, aby to nechal tak. Že z toho nič dobré nebude. Čo bolo, bolo.

Potom toho muža niekam odviezli. To sa stávalo. Ráno bola jeho posteľ prázdna.

Nepamätal si nič zo Sudánu. Sudán, odtiaľ prišiel. Vraj utiekli pred vojnou. Vraj to bolo hrozné. Sudán aj cesta cez púšť. Ani na to si nespomína. Akoby mu vygumovali mozog. Niekedy sa snažil niečo vyloviť v pamäti. Napríklad to, ako vyzerala mama. No nedarilo sa mu. Vždy ho rozbolela hlava alebo mal ten hrozný sen.

Tak to radšej nechal tak. Niekto mu povedal, že tak je to najlepšie. Na nič sa nepamätať. Zabudnúť a začať odznova. Veď je ešte dieťa, všetko má pred sebou. Tu sa mu páči, aj keď často nerozumie, čo sa ho pýtajú a prečo ho posúvajú z miesta na miesto.

Doteraz sa mu najviac páčilo v nemocnici. Dobre tam varili, mohol spať a umývať sa, koľko chcel, v izbe mal televízor a hračky.

Sestričky si ho chodili obzerať a híkali, aký je pekný. Teda tak tomu rozumel, že je pekný. Predbiehali sa, ktorá mu učeše vlasy, štípali ho do tučnejúcich líc, kupovali mu sladkosti. V nemocnici nezostal dlho.

Prišla pani v uniforme a zobrala ho medzi Sudáncov. Nevidel tam nikoho zo svojej rodiny ani dediny, ale aspoň rozumel, čo hovoria.

Načúval, o čom debatujú starší muži. Rozprávali, že to tu pre nich asi nebude dobré. Že ich tu ľudia nechcú, že ich pošlú domov do Sudánu. Pre Sudáncov to nikde nebude dobré.

Yeledovi sa páčilo tam, kde práve bol. Hoci spávali na izbe desiati, mal svoju posteľ, svoje šaty a tri jedlá denne. Toto je dobrá krajina. Tu chce zostať.

Nenasadne do toho autobusu, v ktorom odvážajú jeho ľudí. Ešte nevie, čo urobí. Do autobusu, ktorý sa vždy vráti prázdny, nepôjde. Ani za svet.

NATAŠA – INBAL
Minsk jún 1993

Dnes bol jej posledný deň. Mama a otec jej povedali, že sa už do škôlky nevráti. Byt predali. Pôjdu ďaleko. Najprv vlakom a potom lietadlom. Zbytočne plače, už sa rozhodli a rozhodli sa aj za ňu.

Môže si zobrať jednu bábiku. Vlastne má len tú jednu. Nikdy nemala veľa hračiek. Babka hovorievala, že nemajú peniaze, tak nemá bábiky. Kufre naplnili otcove knihy a mamine noty.

Otec je profesor klasických jazykov a mama huslistka. Preto podľa babky bývajú len v jednej izbe. Oni a babka. Mama jej povedala, že na novom mieste bude mať svoju izbu a nebude už musieť spávať stlačená medzi rodičmi. Bude tam teplo, more, nebude tam sneh a každý deň budú mať ovocie. Bude tam úžasne.

Najprv sa bude musieť naučiť nový jazyk. Hebrejský. A zoznámiť sa s deťmi v novej škôlke. Mama tiež chce, aby sa už nevolala Nataša, ale Inbal. Lebo v tej novej krajine majú deti iné mená. Hebrejské.

Meno Inbal sa jej páčilo, ale mala rada aj meno Nataša. Nevedela, či si na Inbal zvykne. Či si zvykne na novú krajinu. Ona bola vždy iná. Všetky deti v škôlke mali svetlé vlasy, ona bola tmavá. Smiali sa jej, že má smiešne priezvisko. Kaltenbergová. Tak sa nikto v škôlke nevolal. Ešte aj učiteľka sa pridala k deťom, keď sa čudovali, čo je to za priezvisko.

Otec jej povedal, že priezvisko je nemecké a je to tak preto, lebo sú židovská rodina. Nerozumela tým slovám. Pochopila však, že ich rodina je iná. Ani jedličku na Vianoce nemávali. To ju hnevalo. Lebo Irina z ich domu mala a prišiel k nim aj dedo Mráz.

Babka s nimi na nové miesto nepôjde. Mama povedala, že to tam nie je pre ňu. Otec povedal, že pre takých ľudí ako ona tam miesto nie je.

Nataša nechápala, ako to myslí. Babka nikdy nemala otca rada. Vraj mame pokazil život. Nataša, vlastne Inbal, nevedela, prečo to tak je. Veď otec má mamu rád. Nosí jej kvety a niekedy večer spolu tancujú a smejú sa.

Babka hovorí, že to na život nestačí a že ostatní Kaltenbergovci sa viac vydarili. Že majú nos na obchod. A potom vo vzduchu nakreslila veľký krivý nos. To vždy robila otcovi za chrbtom.

Mama povedala, že zajtra pôjdu vlakom do veľkého mesta. Väčšieho ako Minsk. A potom niekoľko hodín lietadlom na nové miesto. Volá sa Izrael.

A ešte dodala, že je to dobrá krajina. Pre ľudí, ako sú oni. Nataša, či vlastne Inbal, zase nerozumela. Podala mame, ktorá balila veci, svoju bábiku a čakala, čo bude.

INBAL
Tel Aviv október 2008

Inbal si cestou vo výťahu opakovala, čo povie šéfovi. V Armádnom rádiu už bola týždne, ale zatiaľ len vybavovala hostí a varila im kávu.

To ju nebavilo. Nebola sekretárka ani produkčná. Prijali ju ako elévku. Chcela robiť skutočnú novinárčinu. Veď tak tvrdo pracovala, aby sa dostala do rádia. No tam jej povedali, že má príliš silný prízvuk. Vedela, že to nie je pravda.

Hovorila ako rodená Izraelčanka a prízvuk v krajine imigrantov nikdy nebol až takou veľkou prekážkou. Problém bol v tom, že nebola sympatická šéfovi. To bolo ešte horšie ako zlý prízvuk, lebo s tým sa nedalo nič robiť. On to ani nezakrýval. Raz začula, ako o nej hovorí ako o malej tučnej Ruske.

Inbal nenávidela, keď ju volali Ruska. Celé tie predsudky. Doma sa nerozprávali po rusky ako ostatní, čo prišli z bývalého Sovietskeho zväzu. Nepozerali ruské kanály ani nečítali ruské noviny. Boli Izraelčania. Inbal tomu nerozumela. V Bielorusku bola nosatá židovka, tu je malá tučná Ruska.

Áno, áno, štíhla nebola. Stokrát si opakovala, že si nebude kupovať toľko jedla. No jej váha a výzor predsa nemohli byť prekážkou v jej práci. Veď to je len rádio, nikto ju nevidí.

Aj mama jej stále hovorila, že vyzerá hrozne. Že sa celkom podala na otcovu rodinu. Čím je mama staršia, tým viac pripomína babku. Nielen výzorom, ale aj rečami.

S otcom sa rozviedla už dávnejšie, našla si nejakého boháča. Našťastie rozvod prebehol hladko a ani sa o ňu nebili, čo sa jej zase až tak nepozdávalo. Bola ich jediné dieťa, a oni sa kvôli nej ani nehádali. Pripadalo jej to zvláštne, ale otec aj mama boli vždy príliš ponorení do svojich kariér.

Inbal sa rozhodla bývať s otcom. Vždy si s ním rozumela viac ako s mamou. Ten povedal, že ako chce. Mama nenamietala. Vzdala sa jej rýchlo. Chcela cestovať, konečne žiť a Inbal bola taká nemožná.

Výťah je už na dvanástom poschodí. Inbal sa usmeje, zhlboka sa nadýchne. A teraz mu povie svoje. O tom, že sa jej nepáči, ako ju ignoruje, hoci je šikovnejšia ako jej kolegovia. Že chce poriadnu robotu.

Privítal ju ironickým tónom a oznámením, že mešká. Mal pravdu. Toľko naberala odvahu, až prišla neskoro, hoci z domu sa vypravila ešte včaššie ako inokedy. Zlý úvod, veľmi zlý, Inbal.

Po ňom nasledovalo veľké prekvapenie. Má pre ňu úlohu. Reportáž o vojnovej vdove. Jej muž bol medzi poslednými padlými vo vojne za nezávislosť.

Pani už roky nevychádza zo svojho telavivského bytu. Volá sa Miriam Perská a o rozhovor s ňou sa pokúšali asi dvadsiati redaktori Armádneho rádia. Na jedného zavolala políciu. Ak chce byť Inbal tak veľmi reportérka, má šancu. Dokázať, čo ešte nikto nedokázal.

Z kancelárie vybehla. Toto nečakala. Cítila sa poctená. Výzvy milovala. Miriam Perská, ty budeš mojím osudom. Teda, ak mi otvoríš dvere.

MIRIAM 
Varšava február 1938

Miriam sa cíti zle. Kašle, má teplotu a chytila to od nej aj malá Cipi. Nevie, čo má robiť. Jacek s otcom nakupuje drevo kdesi ďaleko a doktor Kaufmann zmizol.

Ľudia hovoria, že utiekol do Palestíny. Aj tak mu odobrali licenciu. Aj Stiglitzovi zatvorili právnickú kanceláriu. Znamená to, že majú na krku matku. Stiglitz jej už nemôže posielať apanáž.

Jacek to nekomentoval. Len zaťal zuby a mlčal. Jej mamu nemal veľmi rád. Stará Weissová sa miešala do jeho obchodov a to mu prekážalo.

A zastávala sa Miriam, aj keď prestrelila. Miriam bola jej jediná dcéra, videla sa v nej, a tak ju rozmaznala. Nechal ju u nich len kvôli Miriam. Aby mu nefňukala pri stole. A aj pre to, že to sľúbil Stiglitzovi, s ktorým mal všelijaké kšefty.

Teraz Weissová opatruje Cipi, lebo Miriam sa nemôže pohnúť z postele. Slúžka odišla. Vraj nemôže robiť u židov. Že je to nebezpečné. Nepomohlo ani to, že jej ponúkli lepší plat aj deň voľna navyše. Bľabotala čosi o tom, že ona ako kresťanka už ďalej nemôže.

Jacek triumfálne pozeral na Miriam, a keď sa za slúžkou zatvorili dvere, lakonicky poznamenal. „No vidíš, hovoril som ti. A toto je len začiatok. Ani peniaze nám nepomôžu. Zachránime sa len v Palestíne.“

Cipi ťažko dýcha, má horúčku. Je taká drobučká. Má pol roka, ale je menšia ako susedkina trojmesačná. Cintľavučká je a akoby ani nevnímala. Dlho jej trvá, kým otočí hlavu. Doktor Kaufmann si myslel, že asi zle počuje. Teraz keď je chorá, je to ešte viditeľnejšie.

Mama hovorí, že malá si asi dlho nepožije. Že je poškodená a možno to bude pre ňu aj lepšie. Len tak jej to minule vmietla do tváre. Akoby sa rozprávali o niekom z ulice. Mama je tvrdá žena, nenapadne jej, že by slovami mohla ublížiť. Citlivá je len na seba. A na Stiglitza. Teraz je však Miriam rada, že tu je.

Postarať sa vie, to je pravda. Zastane aj za slúžku, vybehne na trh, donesie sliepku, navarí polievku. A povysáva vysávačom, aký nemá ani Stiglitzova žena. Vysáva aj trikrát denne, hoci netreba. Stiglitzke na just.

Miriam sa nikdy mamy nepýtala, ako je to so Stiglitzom. Lebo rozprávalo sa všeličo. Najmä to, že Miriam nemá nič zo Šimona Weissa a že ktovie, prečo asi odišiel do Ameriky a k rodine sa nehlási. No keby Miriam posadili vedľa Stiglitza, každý by prisahal, že sú rodina. Už len pre tie zvláštne oči. Nikto nemal oči takej farby. Len ona a Stiglitz. A nemala nič ani z Weissovej neohrabanosti a matkinej veľkohubosti. To sa hovorilo.

Aj to, že fešák Stiglitz vždy príliš dlho vyberal žene klobúk v maminom obchode. Pravdou je, že Stiglitz bol pre ne vždy posledná záchrana.

Aj dohadzovačku, čo našla Jacka, zaplatil on. Svadbu tiež pomohol mame zorganizovať. Pomáhal mnohým, nielen mame. Aj synagógu dal opraviť. Tak čo. Ľudia toho narozprávajú.

Cipi kričí od bolesti. Vracia, už tri dni poriadne nejedla ani nepila. Ak to takto bude pokračovať, stratí sa. A Jacek sa vráti až o dva týždne. Spojiť sa s ním nevedia.

Miriam poslala mamu, aby išla zabúchať Stiglitzovi na dvere. Potrebujú lekára. Dobrého lekára. A Stiglitz má ešte stále svoje staré kontakty.

YELED
Tel Aviv október 2008

Yeled sa ráno zobudil a vedel, že dnes to príde. Dnes príde pani so zoznamom. Utečencom dá do ruky papier a vrecko s jedlom. To znamená, že pôjdu ďaleko. Ešte predtým si ich odfotografujú.

Yeled túto procedúru už videl niekoľkokrát a niekoľkokrát si myslel, že zavolajú aj jeho. Doteraz ho to obišlo. No šťastie nebude mať večne.

Nechce odísť. Už nechce nikam ísť. Chce zostať. Najradšej by sa vrátil do nemocnice. Dnes to musí urobiť. Naposledy bol v nemocnici, keď spadol a udrel si hlavu. Vtedy to bola náhoda. Dnes to bude naschvál. Dnes skočí, udrie si hlavu a pôjde do nemocnice.

Preliezol cez zábradlie balkóna. Bojí sa, veľmi sa bojí skočiť. Ale vidí veľké čierne auto. Vystupuje z neho pani so zoznamom a vojak.

Yeled sa pripravuje na skok. Nie je to vysoko, ale aj tak sa bojí. Nie je dvakrát odvážny a nie je žiadny atletický typ. Počuje, ako začínajú zvolávať obyvateľov centra. Skáče.

Padá do tmy. Všetko je čierne. Počuje, ako niekto kričí, potom ho niekto berie na ruky. Cez zavreté viečka vníma blízkosť bielej farby. Je pri vedomí, ale už sa naučil, že zavreté oči ľudí desia. Drží ich tuho privreté, hoci horí od zvedavosti.

Je to dobré. Niekam ho vezú. Potom ho vyberajú z auta a niekto hovorí, aby ho položili na posteľ. Má bledozelené obliečky a na plachte sú písmená. Nemocnica. Je to dobré. Dokázal to.

INBAL
Tel Aviv október 2008

Miriam Perská. Podľa telefónneho zoznamu býva jedna na ulici Klee. To je starý Tel Aviv. To bude zrejme ona. Inbal to skúsila. Zdvihla. Ozvala sa evidentne stará žena so silným poľským prízvukom.

Nie. Nechce sa stretnúť. Už im to povedala toľkokrát. Nechce si to všetko pripomínať. Nech zavolajú niekomu inému. Veď nie je jediná vdova po vojakovi. A nechápe, prečo stále oslavujú mŕtvych. Dať sa zabiť je také jednoduché.

Prečo sa nepýtajú tých, čo prežili? Prežiť je oveľa ťažšie. Každý deň je ťažký, každý nádych, každá myšlienka bolí. Život bolí. Miriam Perská sa zrazu nejako rozohnila. Inbal vycítila príležitosť.

Musí tú ženu dostať pred mikrofón. Tak veľmi súhlasí s tým, čo Perská hovorí. Tak veľmi je to proti oficiálnej doktríne tohto štátu. Proti povzbudzovaniu k hrdinstvu za každú cenu.

Inbal nikdy nechápala, prečo nevyzdvihujú rodičov, ktorí vychovali deti, čo niečo veľké objavili, ale len tých, ktorých potomkovia padli vo vojne. Zaiste je to najvyššia obeť, ale život ide ďalej.

Áno, bez tých hrdinov by nebolo nič, ale nič by nebolo ani bez lekárov, učiteľov, tých, čo sadia stromy. Nepáčilo sa jej to povyšovanie jedných nad druhých.

Miriam Perská má osemdesiatsedem rokov a plné právo niečo také povedať. Keby to povedala Inbal, bola by pacifistická ľavičiarska krava. To jej povedal Tom, keď sa s ňou rozchádzal. Že mu jej názory môžu poškodiť kariéru. Chcel ísť do politiky.

Aj tak vedela, že ju opustil nie pre jej názory, ale pre to, že je taká tučná a kamaráti sa mu za to vysmievali. Tom sa rád hral na intelektuála a musel si to, že sa na ňu vykašľal, nejako vznešene odôvodniť. Jej názory mu poslúžili ako zámienka.

Strašne by chcela vedieť, aké názory má tá basketbalistka, s ktorou teraz chodí. Asi prijateľné. Alebo žiadne, čo je úplne najlepšie. Predovšetkým je oveľa vyššia, chudšia aj krajšia ako Inbal.

Miriam Perská zrazu prerušila monológ, ktorý tak lahodil Inbal, a povedala jej, aby prišla. Tak toto je niečo. Inbal by v tejto chvíli dala celý obed za to, aby to počul šéf.

Miriam Perská sa chce stretnúť s malou tučnou Ruskou. Tá Miriam Perská, ktorá už odmietla aj najväčšie hviezdy. Toto nesmieš zbabrať, Inbal. Aj keby si sa mala uštvať na smrť.

Otec bol nadšený, keď mu to hovorila. Hneď jej nanosil potrebné knihy. Aby nešla nepripravená. To by jej neodpustil. Otec učil na univerzite a jeho študenti sa ho báli. Neznášal šlendriánstvo a povrchnosť.

Svoj opus magnum písal už dvadsať rokov. Keď mu mama povedala, že ho opúšťa, pokrčil plecami a ďalej písal. Nepísal do počítača, ale rukou. Inbal hovoril, že má rád zvuk pera kĺžuceho po papieri. Bol tak trochu čudák a Inbal pre to radšej nepozývala spolužiakov domov.

Mama, fňukajúc „zbohom a odpusť“, zabuchla dvere. Usmial sa a poznamenal, že keď si mama zoberie všetky noty, bude mať viac miesta na svoje papiere.

Inbal to vtedy zarazilo. Neskôr pochopila, že irónia a cynizmus sú spôsoby, ako sa otec bráni bolesti.

MIRIAM
Varšava september 1938

Jacek dostal lístky navlak doIstanbulu. Padli nane rodinné šperky. Všetci ich známi, ktorí si to mohli dovoliť astihli si vybaviť víza, už niekam utiekli. Mnohé byty vich štvrti sa znoci dorána vyprázdnili. Odkedy sa Poliaci rozhodli, že židia nemôžu vykonávať niektoré profesie, zatvárali sa aj kancelárie aambulancie vich okolí.

Zkedysi prosperujúcej štvrte sa stávala periféria. Vuliciach panoval strach. Ľudia chodili sosklonenými hlavami, prestali sa spolu rozprávať. Bolo to smutné.

Jacek aMiriam čakali, kým sa skončí smútok zaMiriaminu mamu. Teda Miriam chcela čakať. Jacek zahlásil, že teraz treba myslieť naživých. Odchádzajú otri dni.

Miriam balila veci preCipi. Toľko krásnych šiat. Látky zdovozu ato vypracovanie. Jacek povedal, že tam ich nebude potrebovať. Sú príliš teplé avyfintené. Tam jej kúpi nové.