Text © 2013 by Vanessa Jóriová

Cover design © 2013 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2013,2013 (elektronická verzia) by Ikar

Rebrík nepríjemne zavŕzgal a ja som sa cez padacie dvierka konečne pretisla do podkrovia.

Pri neuveriteľnej rozlohe tetinho domu by ma nemal prekvapiť obrovský priestor okolo mňa. Cez strešné okná sem prenikalo matné svetlo, v ktorom sa malebne leskli poletujúce zrniečka prachu.

Pyramídu preplnených kartónových škatúľ som nemusela dlho hľadať. Teta ich vo vzdialenom kúte podkrovia starostlivo naukladala jednu na druhú. Váhavo som k nim pristúpila a očami prebehla po drobných písmenkách: spálňa, obrazy, kúpeľňa, albumy, staré hračky... Ani jednej z nich som nevenovala pozornosť, až...

Konečne! Thomasove zápisky.

Môj cieľ sa nachádzal v prostriedku pyramídy. Vybrala som škatuľu a otvorila ju. Šikmé svetlo, prúdiace z okienka, dopadlo na hŕbu zápisníkov viazaných v koži. Vzala som do ruky najvrchnejší, roztvorila ho kdesi pri konci a očami prebehla po neporiadnom zástupe hranatých, ťažko čitateľných písmen.

Boli to denníky môjho ocka.

Ach, ocko... Čo sa s ním stalo? Známy, otrepaný príbeh. Jedného dňa odišiel na služobnú cestu, domov sa však už nevrátil. Jeho auto sa po týždňoch pátrania našlo na dne rokliny uprostred rieky, ktorá ňou pretekala, zdemolované ako detská hračka. Bez jeho tela. Voda ho odplavila ktoviekam. Stalo sa to pred rokmi a ja som ešte dlho po tom čakala, že sa jedného dňa vráti a scelí našu rodinu. Nestalo sa, a mne nezostávalo nič iné, iba vzdať sa falošnej nádeje, že ho ešte niekedy uvidím.

Vŕzganie priečok rebríka ma prinavrátilo do reality. Okamžite som vyskočila, pustila zápisník z rúk a ten s hrmotom pristál na drevenej podlahe. Sledovala som, ako sa spod padacích dvierok vynára tvár mojej tety Klaudie. Tmavé vlasy mala zopnuté do drdola, len zopár neposlušných pramienkov jej ledabolo splývalo na krk. Pri tom účese pôsobila jej bledá tvár veselo a mlado, hoci bola o niečo staršia ako moja mama. Na nose mala narazené červené okuliare s obdĺžnikovým rámom, spoza ktorých na mňa hľadel pár modrých – ockových očí. Je až neuveriteľné, ako sa ponáša na ocka. Kým som nestretla tetu, mylne som sa nazdávala, že ocko ako jediný z rodiny mal modré oči. Ja som síce zdedila hnedé oči po mame, ale prešli na mňa aj črty ich dvoch – všetci traja sme mali jemné vlnité hnedé vlasy, súmerné črty tváre, plné pery a vysokú štíhlu postavu.

Moja teta mi bola blízka a zároveň vzdialená. Predtým, ako som sa prisťahovala do jej domu, som sa s ňou nikdy nestretla. A nemohli za to kilometre, ktoré nás od seba delili, ale pravdepodobne akási dávna hádka. Ocko ani mama ju príliš nespomínali. Ani teta o minulosti skoro nikdy nehovorila, a ja som nemala odvahu sa jej na to spýtať, pretože každá zmienka o ockovi jej v očiach vzbudzovala smútok.

Veselé oči nezábudkovo modrej farby jej na moment potemneli, keď zbadala roztvorený denník pri mojich nohách.

„Keď budeš takto púšťať veci z rúk, zničíš ich,“ skonštatovala, prikročila ku mne a úhľadne ho uložila na vrch kopy k ostatným.

„Ja viem,“ priznala som rozpačito.

„Prečo si tu?“ spýtala sa a skúmavo mi pozrela do očí.

Nemala som vo zvyku klamať, takže som okamžite vyšla s pravdou von: „Mám pocit, že nám čosi uniklo. Určite sme niečo prehliadli, niečo dôležité, niečo podstatné...“ Slová sa zo mňa len tak sypali. „Myslím, že by sme ich mali opäť prečítať! Musí tam byť čosi, čo by nám napovedalo, po čom ocko...“

Položila mi štíhlu ruku na plece, čím ma umlčala. „Suzie, v tom hrade nič nie je. Už sme tam predsa boli. A nech ocko pátral po čomkoľvek, v tej miestnosti to neleží. Bol to obyčajný sklad. Žiadna tajná chodba neexistuje.“

Prešiel už týždeň od našej návštevy neďalekej zrúcaniny a ja som si za všetky tie dni odmietala priznať, že sme sa ta vydali celkom zbytočne. Teta totiž stratila odhodlanie pátrať. Nenašla nič a okamžite označila výpravu za neúspešnú, ale ja som neprestávala dúfať...

Teta si vzdychla a zamrmlala: „Keď budeš hladná, príď dolu na večeru.“ Povzbudivo sa usmiala, vykročila k rebríku a padacie dvere sa za ňou zabuchli. V podkroví ma nechala samu so svojimi myšlienkami.

Zmenilo sa toho tak veľa! Prvá kapitola môjho života sa nadobro skončila po tom, ako sa mama rozhodla predať náš dom, aby splatila dlhy. Klaudia navrhla, aby sme dovtedy, kým si nájdeme nové bývanie, žili s ňou. Do cesty sa nám však priplietla mamina služobná cesta, ktorú nemohla odmietnuť – od ockovej smrti sme totiž finančne neustále balansovali na hrane noža... A tak som opustila stiesnené ulice veľkomesta a ocitla som sa na ostrove sama. Druhá kapitola môjho života sa mohla začať.

Na rozdiel od všetkých tých tropických rajov, ktoré sa po začutí slovíčka ostrov vynoria človeku z mysle, tento kúsok zeme, obklopený morom, je jeden obrovský hornatý les. Celé mestečko je akoby vklinené doprostred nádherného zeleného údolia. Doteraz som nezabudla na jedinečný pocit pokoja a šťastia, ktorý ma zaplavil pri pohľade na žiarivú zelenú farbu, ktorá sa dvíhala do výšky ako vlny oceánu. Akoby... akoby som sa nepresťahovala na nové miesto, ale po mnohých rokoch sa vrátila domov. Na miesto, kam patrím. Tento pocit ma stále neopúšťal, dokonca by som povedala, že sa každým dňom znásoboval. Cítila som sa tu šťastná a k absolútnej spokojnosti mi chýbala už len mama.

Hneď po mojom príchode ma teta zapísala do ôsmeho ročníka tunajšej školy. Našťastie po niekoľkých dňoch som prestala byť senzáciou, spolužiaci si zvykli na mňa a ja na nich.

Dva mesiace prebehli celkom normálne, až na deň, keď k nám doviezli vybavenie zo starého domu spolu s ockovými zápisníkmi. Tie boli vskutku zvláštne – polovica z nich bola písaná vo forme denníkov. Zdalo sa, že ocko po niečom pátral, po niečom, čo sa nachádzalo tu na ostrove, v miestnej zrúcanine. Keď veci začali konečne naberať konkrétnejší smer, nastúpila druhá polovica jeho zápiskov písaná čudesnými znakmi. Zápisníky boli doplnené mapami podzemnej miestnosti, v ktorej sa mal nachádzať akýsi priechod, čosi ako tajná chodba. Samozrejme, znelo to príliš poeticky na to, aby to mohla byť pravda. Tajná chodba, ktorú neobjavili archeológovia, výskumníci ani historickí nadšenci – pravdepodobnosť, že existuje čosi také, je mizivá. Vlastne by ma to ani nemalo sklamať, ako som mohla rátať s čímsi podobným?

Rezignovane som si vzdychla. Bolo toho skutočne veľa, no na rozdiel od tety som sa nevzdávala. Ocko totiž po niečom pátral, a ja chcem, musím zistiť po čom.

▼ ▼ ▼

Za zarosenými oknami sa preháňal vietor, rozháňajúci baldachýn sivých mrakov, a ovzduším sa nieslo prenikavé dunenie hromu. Po školskej chodbe sa trúsili desiatky žiakov – nič nedokáže prinútiť dav deciek ostať v škole čo i len o minútu dlhšie ako búrka. Všetci znechutene hľadeli na zmätok vonku a nikto očividne netúžil po prechádzke domov v daždi, vetre a zime.

Moja najlepšia kamarátka Steffany sa opierala o stenu a uprene mi hľadela do tváre. „Takže ty si myslíš, že vám niečo uniklo, však?“

Prikývla som. „Steff, môj ocko vyznačil v hrade dajakú tajnú chodbu a ja neverím, že by sa zmýlil. Nech je tam už čokoľvek, je to tam a bodka!“

Pozrela mi do očí a srdcovitá tvár lemovaná závojom plavých vlasov sa jej na moment roztiahla v slabom úsmeve. „Ja ti predsa verím. Len nechápem, čo by tam mohlo byť. Máš nejakú predstavu?“

„Teta mala zaujímavý nápad,“ povedala som. „Vieš o tom, že naši predkovia žili na hrade?“

Vyvalila na mňa modré oči. „Vážne?“

„Hej, ale to nie je dôležité. Teta mi rozprávala o jednom z mojich predkov. O Claudiovi. Bol to obchodník, no povrávalo sa, že sa začal venovať aj čomusi omnoho nebezpečnejšiemu – stal sa z neho lovec pokladov. Podnikal mnoho ciest po celom svete a z jednej z nich sa vrátil s dieťaťom v náručí. Nik nevedel, kto je jeho matka, prezradil iba to, že umrela pri pôrode. Poslednú výpravu podnikol do Egypta, kde chcel získať akýsi veľmi vzácny amulet, o akom je nejaká hlúpa legenda či čo... Jedného dňa zmizol a keďže o ňom už nikto viac nepočul, vyhlásili ten rok za rok jeho smrti. No vraví sa, že na hrade ukryl vzácny poklad. Teta s ockom po ňom pátrali, no nenašli nič. Potom ju začal ocko presviedčať, že žiaden poklad neexistuje. No teraz sa zdá, že ocko v hrade tiež po niečom pátral, a čo iné by to mohlo byť okrem pokladu? Ale nedáva to zmysel! Prečo by po ňom ocko pátral, keď bol presvedčený, že neexistuje?“

Steffany mlčala, pravdepodobne sa to všetko snažila pochopiť. „A čo tvoja teta?“ ozvala sa konečne po chvíli. „Nechce, aby ste sa tam vrátili?“

Zavrtela som hlavou. „Hrad je nebezpečný. Neriskuje, keď neverí, že tam čosi skutočne objaví.“

„A ty tomu veríš?“

„Verím.“

„Čomu veríš?“ ozval sa veselý hlas za mojím chrbtom. „Že Todda vážne pobozkala Ria? Vidno, že si tu len pár mesiacov, inak by ti bolo celkom jasné, že dement ako Todd na Riu nemá!“

„Jared!“ zvolala som namiesto pozdravu.

Bolo zvláštne, že Jared kráčal priamo k nám. Popri Toddovi bol snáď najegocentrickejší chalan v našej triede a normálne by nedopustil, aby ho ktokoľvek prichytil pri reči s „bifľoškou Steffany“. Oni dvaja boli kamaráti už od plienok a tohto zväzku sa nedá len tak zbaviť. Kvôli jeho bezstarostnosti a večnej veselosti bol jediný chalan, s ktorým som sa spriatelila.

„Jared,“ Steffany to meno vyslovila so stiahnutou tvárou a pozrela mu do tmavých očí. „Kde sú ostatní?“ Mala na mysli jeho zvyčajnú partiu.

„Stihli odísť ešte pred lejakom. To len ja musím mať vždy takú smolu!“

„Áno? A kedy si mal smolu naposledy?“ vŕtala doňho Steffany. Nič sa nezmenilo. Od prvého dňa, čo som ich stretla, boli neustále v sebe.

Jared si prehrabol tmavé vlasy. „Teraz si nespomeniem. Ozaj, čo riešite?“

„To sú babské veci, Jared,“ povedala Steffany.

„Hej, a riešite ich na chodbe? Nič tu na mňa nehrajte, ja nie som sprostý a...“

Pri jeho slovách sa Steffany zarehotala a ticho zašomrala: „No iste!“

Jared ju musel počuť, ale nedal sa vyviesť z miery a pokračoval: „Viem, že keby to bolo niečo súkromné, neriešili by ste to na chodbe.“

„No...“ rozmýšľala som. Potom, aby to nevyznelo príliš nápadne, som dodala: „Steffany mi práve vysvetľovala chémiu.“ Tomu by mohol uveriť. Steffany chémiu milovala a zakaždým, keď som ju poprosila, aby mi čosi vysvetlila, spustila nekonečný monológ o prvkoch a dejoch.

Steffany až príliš oduševnene prikývla.

Jaredovi sa pri slove chémia stiahla tvár, potom však sarkasticky zamrmlal: „Teraz to znelo skoro presvedčivo. Susan, nevieš klamať.“ Uškrnul sa.

Aj Steffany sa pokúsila o lož, no išlo jej to ešte horšie ako mne. „No, vlastne teraz preberáme... ehm... chalanov! To by sa ti nepáčilo!“

„Komplimenty počúvam rád,“ povedal Jared s úsmevom.

Pokrútila som hlavou a usmiala sa. Samozrejme, mohla som mu aj ďalej klamať, ale bol to, koniec koncov, môj kamarát. Mlčať o niečom nebolo správne (preboha, prečo neustále musím byť tak bezhranične dobrá?).

„Ehm... Ale nevytrepeš nikomu ani slovo z toho, čo ti teraz poviem?“

Prikývol.

„Jedno slovo a je po tebe! Vyjadrila som sa dostatočne jasne?“

Pokrčil plecami, ale prikývol.

„A teraz prisahaj!“

„A nemám ti to náhodou podpísať vlastnou krvou?“ dodal sarkasticky.

„Prisahaj!“ zopakovala som neoblomne.

Žartovne sa vystrel, nadýchol a slávnostne zaziapal: „Slečna, skladám vám neporušiteľnú prísahu a zaväzujem sa tým k....“

„Dobre, dobre, to už stačí!“ prerušila som ho. Hnevalo ma, že nikdy nič neberie vážne. Celý Jared. Keď som si bola istá, že nás nemôže nikto začuť, naklonila som sa k nemu a prezradila všetko o zápiskoch a o nevydarenej ceste na hrad s tetou.

„A čo chceš spraviť?“ spýtal sa.

„Mám v pláne tú chodbu odhaliť!“

Steffany na moment vyzerala zhrozená tým nápadom, potom sa však opýtala: „A čo znamená ten singulár a prvá osoba?“

„Čo je singulár a čo prvá osoba?“ zašomral Jared.

„Prvá osoba je to, okolo čoho sa točí celý tvoj život,“ zamrmlala Steffany. „Len ja, ja, ja, ja, ja...“

„Dobre, Steff, Jared, prestaňte,“ zahriakla som ich. „Steff, čo navrhuješ?“

„Pôjdem s tebou!“ vyhlásila.

„Okej, to znie super!“ zvolal nadšene Jared a jeho hlas v tlmenom tichu školskej chodby zaznel ako siréna.

Zagánila som naňho a zasyčala: „Jared!“

Skrčil sa a gestom mi naznačil, že už bude potichu. Začali sme plánovať, ak sa náš rozhovor dal nazvať plánovaním, cestu na hrad. Steffany múdro podotkla, že musíme konať rýchlo, ešte pred napadnutím prvého snehu. V tom prípade by bol výstup na hrad veľmi nebezpečný a museli by sme čakať do jari. A čo je hlavné, nikto z dospelých sa o našej výprave nesmie dozvedieť.

Ale najdôležitejšie otázky zostali aj tak nezodpovedané – kde, kedy a ako sa ta vyberieme?

V tej chvíli mi zavibroval mobil. Bez toho, aby som si prečítala novú správu, som vedela, že je to teta, ktorá po mňa vzhľadom na počasie prišla autom.

„Už musím ísť!“ povedala som. „Steff, máme zobrať aj teba?“

„Okej!“ súhlasila Steffany nadšene. „Ale kde to všetko rozoberieme, ak nie v škole?“

„Poznám jedno vynikajúce miesto!“ povedal Jared a plné pery, ktoré mu závidela skoro každá baba, sa mu roztiahli v širokom úsmeve. „Zavolajte mi a ja vám poviem, kde je.“

„Fajn. Steff, poďme. Čau, Jared.“

Vyšli sme von do dažďa, mieriac k školskému parkovisku. A zrazu... zastala som. Cítila som, ako mi chrbát prepaľujú niečie oči. Zvrtla som sa a zbadala muža, prikrčeného za autom. Zatajila som dych a rýchlejšie sa pustila vpred. Už to tu bolo zasa – pocit, že ma ktosi sleduje.

Od môjho príchodu na ostrov som viackrát v diaľke zazrela siluetu, ktorá hneď zmizla. Možno som paranoidná, ale predsa...

Asi týždeň po príchode som vstala zavčasu. Rozhrnula som závesy, no vonku bola ešte hustá tma. Už som chcela záves zatiahnuť, keď som v diaľke zbadala chvejivý plamienok a následne oranžové svetielko horiacej cigarety. Srdce sa mi z neznámeho dôvodu prudko rozbúchalo, ale postave som viac nevenovala pozornosť. To sa však zmenilo, keď som na tom istom mieste videla siluetu ešte zopár ráz. To nemohla byť náhoda. Bola som si celkom istá, že ktosi nás sleduje. Toho pocitu som sa nezbavila ani pri škole. Raz som dokonca aj na parkovisku zbadala siluetu, čiastočne schovanú za veľkým terénnym autom. So svojimi obavami som sa však nikomu nezverila a snažila sa presvedčiť, že to všetko je len náhoda.

A dnes to tu bolo opäť.

Rýchlo som naskočila do auta a viac som sa smerom k siluete neobzrela.

▼ ▼ ▼

„Baterky?“

„Máme.“

„Mobily?“

„Máme.“

„Batohy?“

„Máme.“

„Jedlo?“

„Máme,“ odpovedal Jared.

Na betónové budovy dopadali studené novembrové lúče. Vietor smutne blúdil pomedzi staré kontajnery a naše tváre sa občas zvraštili v odporných grimasách, keď k nám privial zápach šíriaci sa z neďalekého smetiska. Pochmúrny svet navôkol páchol zatuchlinou, ozýval sa štekot psov a medzi hnijúcimi odpadkami neprebýval nik okrem potkanov či špinavých túlavých mačiek. Z logického hľadiska neexistoval dôvod, prečo by niekto na tomto mieste chcel dobrovoľne tráviť čas. Ale my sme potrebovali práve pokojné, opustené miesto, kde by sme mohli nikým nerušení plánovať našu cestu.

„Neviem ako vy, ale ja by som z tohto Jaredovho úžasného miesta najradšej vypadla a nikdy sa sem nevrátila,“ hlesla Steffany.

„A zasa fňuká...“ povedal Jared. „Všetko nám vychádza podľa plánu, tak buď aspoň trochu vďačná, dobre? Aspoň to hraj.“

Keďže tí dvaja hodnú chvíľu na seba zazerali, usúdila som, že musím zasiahnuť. Odkopla som igelitové vrece, ktoré sa mi za pomoci neustále dujúceho vetra zatúlalo až k nohám, a zahriakla som ich.

„Prestaňte! Hej, Steff, ani ja tu netrávim čas o nič radšej ako ty, no musíme byť vďační, že máme vôbec nejaké miesto, kde sa môžeme v pokoji pozhovárať. Tak sa venujme tomu, prečo sme tu. Nastala malá zmena v pláne. Teta o pár dní odíde na celý deň. Navrhnem jej, aby som ten čas mohla stráviť vo vašej spoločnosti. A ak sa nám podarí prehovoriť aj vašich, máme to v suchu. Zatiaľ čo my sa budeme túlať lesom, oni budú presvedčení, že si príjemne hovieme na gauči. Bude to naše tajomstvo. Čo vy na to? Žiadne výčitky ani domáce väzenie.“

„Super!“ zvolal Jared, ktorý netajil svoje nadšenie.

„Ehm, to je dobrý nápad,“ zamrmlala Steffany odmerane.

„Takže to máme v suchu?“

„Áno!“ odpovedali dvojhlasne.

„Skvelé. Bude to skvelé,“ dodala som. Potom sme sa rozišli.

Jaredova vysoká štíhla silueta zmizla za neďalekým domom, my so Steffany sme mierili opačným smerom. Rýchlo sme prechádzali okolo miestnej krčmy, keď vtom...

„Hej, maličká, nie si ty Thomasova dcéra?“ zvolal ktosi chrapľavým hlasom.

Zvrtla som sa. O dvere sa opieral akýsi muž s neposlušnou kozou briadkou a vlasmi zviazanými do chvosta. Ale najviac ma upútali a zároveň vystrašili jeho oči. Drobné dotieravé vodnaté oči, hlboko vpadnuté do drsnej tváre.

„Nevšímaj si ho,“ sykla Steffany a pridala do kroku.

Muž sa odlepil od steny, akoby chcel vykročiť ku mne, no v tej chvíli sa von z krčmy vyhrnula skupinka mužov a zakryla opilcovi výhľad.

„Rýchlo!“ zvolala Steffany. Teraz už bežala, a ja som ju nasledovala za roh neďalekej budovy.

„Kto to bol?“ spýtala som sa.

„Richard!“ zasyčala, to meno vyslovila ako nadávku. „Prisťahoval sa len nedávno. Hnusný pijan, o ktorom sa hovorí, že kedysi sedel v base. Ja neviem... Ale odkiaľ poznal meno tvojho otca? Ty ho poznáš?“

„Nie, ja nie,“ pokrútila som hlavou. „Nikdy v živote som ho nevidela. Možno mama alebo Klaudia... Vieš čo, nechajme to tak, dobre?“

Steffany pokrčila plecami. „Keď myslíš.“

A kráčali sme ďalej.

▼ ▼ ▼

Steffany a Jared tu budú o chvíľu, pomyslela som si pri pohľade na hodinky.

„A dáte si na seba pozor?“ spýtala sa teta predtým, než nastúpila do auta. Aj cez tmavé sklá som dobre videla jej ustarostenú tvár. Mrzelo ma, že ju musím klamať, jedinou útechou mi bolo, že stále nič netušila.

Prikývla som.

Okienko sa spustilo a teta mi ako starostlivá matka kládla na srdce, aby som nerobila žiadne hlúposti a neopúšťala dom. Tŕpla som, že zbadá, aké rozpaky a výčitky mnou lomcujú. Uvedomovala som si, že sa budem správať presne naopak – nezodpovedne a hlúpo.

Dlho očakávaný deň D zatiaľ prebiehal až príliš hladko, hoci som ustavične musela premáhať nervozitu a tváriť sa celkom normálne, akoby išlo len o ďalší únavný deň, čo vôbec nebolo ľahké. Od rána, len čo sme sa všetci traja prebudili, boli sme v neustálom spojení cez mobily. Na cestu sme chceli vyraziť čo najskôr, najlepšie hneď potom, ako teta odíde.

„Si si istá, že sa nevráti?“ vyzvedala vždy obozretná Steffany, ktorá s Jaredom dorazila len pár minút nato, ako tetino auto zmizlo za zákrutou.

„Neboj, nik na to nepríde,“ upokojovala som ju.

„Ak áno, neostáva mi nič iné, než zrušiť svoje plány na najbližších päť rokov,“ prehovoril Jared.

„Nič sa nedozvedia. Budeme späť skôr ako si všimnú, že tu nie sme,“ uisťovala som ich.

A tak sme vyrazili do lesa.

Jeseň vložila niečo zo svojej krásy, lesku a pôvabu do každého listu na každom strome. Zatiaľ čo koruny niektorých stromov blčali jasnočerveno či oranžovo, iné sa trblietali vo farbe zlata. A tak ako slnko stúpalo čoraz vyššie, i my sme prenikali čoraz hlbšie do nepreskúmaného kraja a vietor nám dul do chrbtov.

Cesta nám ubiehala rýchlo, onedlho sme sa vyštverali po rebríku a pred sebou uvideli hrad, žiariaci v záplave zlatých lúčov. Z diaľky hrad vyzeral mohutný, zblízka desivo obrovský a nádherný. Mal zložitý pôdorys s množstvom miestností a komnát. Hoci sa po jeho múroch plazili popínavé rastliny a v každej štrbinke korenil mach a lišajníky, nestratil nič zo svojej majestátnosti. Užasnuto sme vykrúcali hlavy, obdivovali tú starovekú nádheru a ja som ich sebavedomo viedla až k zarastenej hradnej bráne. Zapreli sme sa do nej a ona sa so škripotom otvorila. Naše baterky zablikali a vzápätí sa rozžiarili jasným svetlom. Vnútrajšok hradu tvorili holé hrubé múry a nad hlavami sa nám rozprestierala kamenná klenba. Neotáľala som a hneď som zamierila k úzkemu schodisku, ktoré prudko klesalo až do suterénu. Kráčali sme pomaly. Baterkou som si svietila pod nohy, aby som o nič nezakopla.

Zastali sme až pred užšími železnými dverami. S menšími ťažkosťami sa nám ich podarilo otvoriť. Do nosa mi okamžite vrazil pach zatuchliny a plesne. Trvalo chvíľu, kým sa prach, zvírený pohybom ťažkých dverí, usadil, ale keď sa tak stalo, konečne sme v tme rozoznali obrysy miestnosti. Neveľká miestnosť v minulosti slúžila ako sklad, no okrem koreňov, ktoré narúšali hladké múry, bola úplne prázdna. Podobne ako vtedy s tetou, i teraz som sa zľahka dotýkala hladkých stien a nazerala do každej škáry v nádeji, že sa mi podarí nájsť čosi, čo nám v ten deň s tetou uniklo.

Jared so Steffany ma iba rozpačito, mlčky sledovali. Po pár minútach som sklamane dospela k záveru, že tu rozhodne nie je žiadna ďalšia chodba. Čo som čakala, že objavím? Podobne ako teta, ani ja som nič nenašla, a celá táto cesta bola zbytočná.

Vo chvíli, keď som sa rozhodla vydať povel na návrat, Steffany náhle ukázala na múr: „Pozrite sa, v tom múre je diera!“

Pristúpila som k nej a posvietila baterkou. Naozaj! Jasne sa tam črtala dlhá, symetrická škára. Na tom by nebolo nič zvláštne, keby sem z nej neprenikalo slabé svetlo. Ale ako je možné, že som si ju dosiaľ nevšimla? Veď som ten múr niekoľkokrát dôkladne prezrela!

„Jared, podaj mi krompáč!“ nakázala som.

„A čarovné slovíčko?“ pripomenul mi s úškrnom.

„Čarovné slovíčko? Tak dobre, nebuď trápny!“

Aj keď som naňho nevidela, bola som si istá, že sa ako obyčajne škerí. Natiahol sa po menší krompáč, ktorý som vydolovala odkiaľsi z tetinej pracovne, a vtisol mi ho do ruky. Poťažkala som ho a uvedomila si, že vlastne neviem, ako sa používa. Tak som ním iba udrela po najbližšom kameni a ten sa... rozpadol.

Šokovane som udrela na ďalší. Ani ten nekládol žiaden odpor. O chvíľu bola štrbina dosť veľká na to, aby sme sa cez ňu mohli prestrčiť. Kľakla som si na kopček hliny a kamenia a zasvietila baterkou na otvor, pyšná sama na seba.

„Je tam niečo?“ spýtal sa Jared, odsotil Steffany a netrpezlivo si kľakol vedľa mňa.

„Jared, my sme tuším objavili tú tajnú chodbu!“ zvýskla som nadšene.

„Okej, a teraz sa vráťme,“ zašomrala Steffany.

„A nechať všetko len tak?“ odfrkla som. „Ani náhodou!“

Jared si cez plecia prehodil vak, ľahol si na zem a pretisol sa otvorom. Keď sa ocitol za múrom, prekvapene šermoval baterkou a rozhliadal sa okolo seba.

„Toto musíte vidieť!“ volal na nás nadšene.

Trochu neohrabane som sa pretisla za ním do chodbičky za múrom...

▼ ▼ ▼

Baterku som zvierala v ruke a jej svetlo nepokojne blikalo. Tu však nebolo ani potrebné.

Nemohla som spustiť oči z holých kamenných stien, na ktorých viseli fakle obkrútené a zároveň držané nad zemou dlhými, hladkými koreňmi.

Boli sme tam, kde sme si trúfali byť iba ak vo sne.

Naozaj sme to našli!

Jared vedľa mňa nepôsobil o nič menej zmätene ako ja. Aj Steffany sa vyjavene obzerala.

Mala som zvláštny pocit. Niečo tu totiž nehralo.

Štrbinka, na ktorú sme natrafili, bola nápadná. Príliš nápadná, aby unikla mojej punktičkárskej tete. Navyše aj ja som si ju všimla neskoro. Akoby tam predtým ani... nebola. Ale to je predsa hlúposť!

„Fakle,“ zašepkala Steffany prekvapene.

Ohúrene som na ňu pozrela. „Čože?“

„Fakle,“ zopakovala. „Niekto ich musel zapáliť. Takže ani my, ani tvoj ocko nie sme jediní, kto o tomto mieste vie...“

„Myslím, že by sme o tom mali niekomu povedať,“ hlesla som. A v tej chvíli sa ako ozvena mojej zbabelej vety ozval rachot a hrmot spoza našich chrbtov.

Vystrašene som obrátila hlavu práve včas, aby som zbadala, ako sa zo steny valí obrovský vodopád kamenia a hliny, z ktorého ako para stúpal prach. Vyjavene som hľadela, ako zasypáva jediný únikový východ z tohto zvláštneho miesta, ako nám odrezáva jedinú cestu von. Spamätala som sa až vtedy, keď s jemným buchotom dopadli posledné úlomky skál. Hrmot utíchol, prach sa rozplynul. A otvor v stene zmizol...

„Nie!“ zrevala Steffany so slzami na krajíčku. „Nie, nie, nie! To nie!“

Už nebolo únikovej cesty.

Rýchlo som ju chytila za ruku, ktorou pravdepodobne chcela udrieť do najbližšieho kameňa: „Steffy, upokoj sa! Nič sa nám ne...“

Nenechala ma dohovoriť. Prudko si vytrhla zápästie z môjho zovretia a zavrčala: „Nie! Stane! Sme navždy pochovaní v tejto odpornej chodbe! Neexistuje žiadna cesta von!“

Mala pravdu. Neexistuje. Teda nie taká, o ktorej by sme vedeli...

„Steffany,“ pokúsila som sa ju upokojiť, „myslím, že sem vedie viacero vchodov. Mali by sme ich pohľadať.“

Striasla sa: „Ale čo ak sú tam pavučiny, mŕtvoly a kostry...“

„Kostry? V tom prípade to beriem!“ zakričal Jared a bezmyšlienkovite sa pohol vpred.

„Ehm... Nedá sa to aj inak?“ namietla Steffany.

Pokrútila som hlavou. Keď som pozrela do jej zúfalej tváre, dodala som: „Aspoň že niekto si uvedomuje nebezpečenstvo a nespráva sa tak zmagorene ako Jared. Tak ho dožeňme, kým sa k tým kostrám nepridá aj jeho...“

So stiahnutým hrdlom som vykročila za Jaredom a Steffany ma vystrašene nasledovala. Postrehla som, že mimovoľne siahla do vrecka s mobilom a bojuje s obrovským pokušením zavolať rodičom alebo mojej tete a priznať sa so všetkým, čo sme urobili. To som však nemohla dopustiť. Musíme sa najprv sami pokúsiť nájsť cestu von, inak by nám hrozilo predlhé domáce väzenie a dlhé roky rodičovského hnevu a výčitiek.

Do chodby, ktorou sme kráčali, ústilo ešte mnoho iných chodieb a spolu tvorili akúsi podzemnú sieť. Nerozhodne sme zastali.

„Čo myslíte, teraz kadiaľ?“ spýtal sa Jared.

„Rovno,“ odpovedala som bez rozmýšľania.

Vliekla som sa za Jaredom, ktorý oproti nášmu tempu napredoval pomerne rýchlo. A potom... kútikom oka som zachytila slabú modrú žiaru.

„Denné svetlo!“ zvýskla som radostne. Všetci traja sme pridali do kroku, div sme nebežali, dúfajúc, že mierime na povrch...

No cesta sa namiesto stúpania nahor kľukatila nadol, hlbšie do zeme. Určite sme nemierili správne. A navyše tu bolo čosi rovnako podivné ako žiara. Plameň sa zmenil.

„Zelený oheň!“ zvolal Jared. „To je...“

„Myslím, že doňho čosi pridávajú, aby mal zelenú farbu,“ zamrmlala som. Potom som pozrela na Steffany. Ak už niekto z nás mohol nájsť vysvetlenie tohto javu, tak to bola jedine ona. Chémia je predsa jej odbor. Steffany iba pokrčila plecami.

Cesta pokračovala nadol, ale modrá žiara bola čoraz výraznejšia. Taká výrazná, až som pochopila, že to, čo vidím, nie je denné svetlo. Cítila som sa ako mora zhypnotizovaná svetlom pouličnej lampy, ibaže pocit, ktorý ma opantal, sa nedal prirovnať k ničomu dosiaľ známemu. Všetko to zvláštne navrávanie, že som sa konečne vrátila na miesto, kam patrím, teraz prepuklo v akési šialenstvo. V tej chvíli mi nezáležalo na ničom, musela som pokračovať vpred a odhaliť zdroj modrej žiary. Chodba sa zrazu rozšírila do dokonale symetrickej miestnosti, uprostred ktorej sa asi meter nad zemou vznášala obrovská nehmotná žiarivá guľa. Je ťažké opísať to, čo som videla. To ona bola zdrojom všetkého toho svetla a modrý plyn, lenivo sa prevaľujúci v jej útrobách, bol taký žiarivý, až som naň nezniesla pohľad.

Predsa som však nezastala. Prítomnosť epicentra modrej žiary vo mne ešte znásobovala potrebu ísť dopredu a neobzerať sa. Iba výkriky priateľov ma na moment prebrali z tranzu.

„Čo to je?“ vykríkol Jared. Tie slová som ledva rozoznala, tak veľmi mi hučalo v ušiach.

„Susan?“ zvolala zmätene Steffany. „Susan, stoj!“ Jej ďalšie výkriky zanikli v šume, čo ku mne doliehal akoby z veľkej diaľky.

Mala by som zastať? Nie! Nemôžem! Oni totiž nič nechápu! Nechápu, že nemôžem zastať! Nechápu, že môj život, všetky tie náhody v ňom, ktoré napokon neboli až také náhodné, smerovali k tomuto miestu! Nechápu, že toto je môj osud!

Ruka sa mi takmer sama od seba vystrela a ja som napäto, nehybne sledovala, ako sa okolo nej obkrútil modrý plyn. Jemne ma šteklil na pokožke, keď mi stúpal k ramenu, chladivý, no predsa príjemný. Keď som kúsok po kúsku vnikala do žiarivej hmly, cítila som sa ako človek, ktorý sa pomaly ponára do vody. Dotyky na koži boli príjemné, akoby ma hladkali, vítali...

Naokolo sa rozhostil zvláštny, šumivý zvuk. Počujem šum vody?

Jaredov vyľakaný výkrik prehlušil akýsi škrekot.

Cítila som, ako sa svet naokolo pomaly rozmazáva. Na pár sekúnd som sa ocitla celkom zahalená hmlou, ako motýľ v hodvábnom zámotku. Potom sa všetko odohralo príliš rýchlo na to, aby som to vnímala.

Odpútala som sa od zeme, ocitla sa v beztiažovom stave a zrazu som letela. Svet sa okolo mňa hnal, na koži som cítila studený vietor a zahmlené zmysly ožívali.

Vtedy som si uvedomila tú strašidelnú skutočnosť – neletela som, ale padala.

Vlasy mi viali a dujúci vietor štípal tvár. V bezmocnom boji s gravitáciou som rozhodila rukami, no nepomohlo to. Môj pád bol čoraz rýchlejší a rýchlejší.

▼ ▼ ▼

Prudký náraz na vodnú hladinu sprevádzalo hlasité šplechnutie, posledný zvuk, ktorý sa mi dostal do uší ešte predtým, ako som sa ponorila do podvodnej ríše ticha.

Voda ako chladná beznádej pohltila nielen moje telo, ale i myseľ. Divoká a nespútaná sa ako divá šelma s ohromnou rýchlosťou rútila vpred, pričom ma strhávala.

Začala som zúrivo kopať a mlátiť rukami, v snahe dostať sa nad hladinu, ale voda mi nedovolila uniknúť z ľadového zovretia. Okolo nôh sa mi ovinulo čosi dlhé a slizké. Pomykala som nohami, aby som si ich vyslobodila. Ale márne. Tak znova a znova a znova... no čím viac som bojovala, tým tuhšie sa mi tá vec ovíjala okolo lýtka. V zúfalstve som sa ju pokúšala pretrhnúť rukami, ale bola príliš pevná a ja som z unavených rúk už nedokázala vydať toľko síl, ako som potrebovala. Nakoniec som sa vzdala. Definitívne. Telo mi ochablo, poddala som sa vode, ktorá si ma pohadzovala ako bábiku. Čas neúprosne plynul, okolo nôh a rúk sa mi ovíjali ďalšie a ďalšie stonky, pripomínajúce chápadlá chobotnice, a sťahovali ma do čierno-čiernych hlbín.

Bola som niekde na polceste medzi vedomím a mdlobami. Cítila som sa čudne ľahká, všetko mi pripadalo nereálne.

A potom prišlo... svetlo.

Cez čierňavu hlbín sa ku mne začali predierať jasné zlatisté lúče. Navôkol sa roztancovali dúhové odblesky ako malilinké zvŕtajúce sa tanečnice. Osamotené lúče splynuli do obrovskej žiary, pohlcujúcej všetko naokolo. Uprostred nej som onedlho zočila čiernu siluetu, prebíjajúcu sa ku mne. Určite je to len výplod mojej fantázie, pomyslela som si, no existencia nejakého iného tvora, hoci aj nehmotného, ma predsa len upokojovala. Upriamila som pozornosť na postavu, ktorá sa ku mne pomaly blížila. Mala nesúmerné časti tela a zvláštne sa vlnila, akoby som videla len jej odraz na rozvírenej vodnej hladine. Takmer celú spodnú časť tela jej zahaľovala mátožná hmla, ktorá stúpala čoraz vyššie.

„Susan, bojuj!“ prehovorila postava pomaly a váhavo, ako keď učiteľka po stý raz vysvetľuje nepozornému žiakovi základné učivo. „Susan, tvoja cesta nebude ľahká. Ale nesmieš to vzdať. Dobre ma počúvaj, Susan! Dobre ma počúvaj!“

Nebyť temnej, takmer atramentovo modrej vody, odpovedala by som. Myšlienky mi vírili hlavou ako roj rozzúrených včiel. Pohľadom som sledovala iba tú tvár, jej rozvlnené črty. Preboha, kto je to?

A zrazu som v siluete postavy našla podobnosť, ktorá mi predtým unikla, podobnosť s osobou, ktorá ma sprevádzala polovicou môjho života, osobou, ktorú som mala nadovšetko rada, osobou, ktorá nás pred rokmi opustila a zanechala po sebe iba zlomené srdcia. Ocko?

„Bojuj,“ zopakoval imaginárny ocko. „Nesmieš umrieť, keď si už tak blízko.“ Nedovolil mi dlho premýšľať, pretože opäť prehovoril: „Si moja posledná nádej. Nemám veľa času. On ma čoskoro vtiahne späť. Musíš mi však sľúbiť, že sa nikdy nevzdáš. Rozumela si mi?“ Keď videl, že som slabo prikývla, spokojne sa usmial. Hustý sivý opar sa mu pomaly ovíjal okolo hrude ako zákerný had pripravený uškrtiť svoju korisť. Ockova tvár sa však naďalej usmievala, dokonca aj vtedy, keď sa mi pred očami rozplynula ako dym.

Viečka sa mi zrazu zachveli, premkol ma chlad a opäť som sa ocitla v reálnom svete. Cítila som pálenie v pľúcach, márne dychtiacich po vzduchu. Začala som tak mlátiť nohami, že sa mi ich podarilo vyslobodiť. Nahmatala som stonky, čo mi obopínali pás ako slizký opasok. So znecitlivenými prstami, väčšmi pripomínajúcimi kameň, než súčasť môjho tela, som ich zdrapila a šklbala, kým nepovolili. Napriek dravým vlnám som sa snažila „dokopať“ k hladine.

To, že voda nadobudla pôvodný belasý odtieň, bolo dobré znamenie. Keď som vynorila hlavu a s otvorenými ústami sa zhlboka nadýchla čerstvého vzduchu, pocítila som príliv novej energie. Na tvár sa mi lepili vlasy a mala som čo robiť, aby som sa udržala nad hladinou divokej vody. Telo ma bolelo, hlava sa mi točila, no všetko som to prestala vnímať, len čo sa mi podarilo pretrieť si oči a pomaly ich otvoriť. Po chvíli sa mi hlava opäť zatočila, no tentoraz z očarujúceho pohľadu na les, ktorý sa rozprestieral na neďalekej pevnine. Nebol to obyčajný les.

Zatiaľ čo les, ktorý sa nám vybaví pri vyslovení tohto slova, je zelený, tento hral všetkými možnými farbami. Koruny stromov boli naozaj nádherné – niektoré žiarili jasne oranžovo, iné sa trblietali vo farbách rubínu, smaragdu či zafíru a podaktoré dokonca žiarili farbami takými nevšednými ako fialová, zlatá či ružová.

Mocnými zábermi som priplávala k brehu, vzdialenému len niekoľko metrov, vyčerpane som sa zvalila do piesku a rozhliadla sa navôkol.

Hebké zlatisté steblá trávy, pokojne sa klaňajúce vetru, drobné hlávky fialkastých kvietkov či karmínové tŕnie, z toho všetkého vyžarovala priam neuveriteľná krása. Dokonca i voda, ktorá mi takmer vzala život, bola nádherná. V lúčoch zapadajúceho oranžového slnka, rotujúceho po ružovej oblohe v sprievode hŕstky obláčikov, sa zlatisto leskla, vlny ju zdobili ako biele čipky a ružové kvietky, drobné ako detské pästičky, sa pokojne pohojdávali na jej hladine.

Sadla som si do piesku, oprela sa o neďaleký balvan a vychutnávala si čerstvý vzduch, ktorý do mňa vlieval novú silu. Kam som sa to vlastne dostala?

▼ ▼ ▼

Začalo sa stmievať a spolu s tmou privial i chladný vietor, ktorý prenikal cez každú štrbinku môjho rozmočeného oblečenia. Ochladenie oproti dňu bolo výrazné. Väčšia časť môjho vaku bola na nepoznanie dotrhaná a veci z neho ležali v útrobách rieky. Šúchala som si plecia, v snahe zahriať sa.

A zrazu som si uvedomila čosi neuveriteľné. Prekvapene som otvorila oči a posadila sa. Hoci okolo mňa vládlo šero, neuniklo mi, že listy stromov boli stále rovnako zreteľné ako za dňa. Nie, neboli len zreteľné... oni svietili!

Hľadela som na tú hŕstku listov, do ktorých akoby bola vsadená malá neónová žiarovka. A potom... aj iné rastliny sa postupne rozsvecovali, ako keď sa rad radom zažínajú pouličné lampy. Čoskoro jasným svetlom pulzovalo všetko – od obrovských listov, kvetov a krov po korene vyčnievajúce zo zeme. Ani jedna rastlina nezostala úplne tmavá. Svet naokolo sa rozžiaril do najkrajšieho farebného divadla sveta.

Ale nič z toho sa nedalo porovnať s tým, čo prišlo neskôr.

Na brehu sa začali húfne zoskupovať drobné mušky, žiariace jasným oranžovým svetlom, a ako šípy zamierili do náručia lesa a usádzali sa na obrovské rastliny, čo viseli z korún stromov a vábivo pohybovali výrastkami, posiatymi kvietkami. Hmyz produkoval svoje vlastné svetlo, rovnako ako motýle, ktoré prileteli len pár minút po nich. Boli nádherné, a keď prelietali ponad vodnú hladinu, pripomínali malé vznášajúce sa svetielka. Čoskoro jeden z nich pristál tak blízko pri mne, že som mohla vystrieť ruku a dotknúť sa jeho veľkých krídel.

Napravo odo mňa som začula šuchot. A potom... odkiaľsi sa vynorili akési korytnačky. Nie, neboli to korytnačky, ale cicavce, nádherné cicavce s okrúhlym pancierom na chrbte a menším na hlave, čo sa kolísavou chôdzou v skupinke teperili popri lese. Chrbát mali popretkávaný stovkou žiariacich žiliek, snáď aby splynuli s nočným prostredím, a neustále sa obozretne obzerali okolo seba. Zastali, čiastočne schované za krovím, priblížili sa ku kríku, obsypanom žiariacimi rúrkovitými kvetmi, strčili do nich dlhý jazýček a lízali nektár. Uchvátene som ich pozorovala, kým sa ťarbavou chôdzou nevzdialili ďaleko odo mňa smerom k vode.

Zdvihla som oči k oblohe. Bola prinajmenšom taká nádherná ako svet naokolo. Namiesto známeho obrazu mesiaca a drobných hviezd som videla množstvo väčších i menších rôznofarebných objektov, ktoré žiarili ako drahokamy. Výjav na nočnej oblohe vlastne pripomínal pohľad ďalekohľadom do vesmíru.

Neviem, ako dlho som obdivovala tie úchvatné farby, rastliny a živočíchy, keď očarenie vystriedal strach. V diaľke som totiž začula tajuplný hukot, ktorý sa tak stupňoval, že by som mohla odprisahať, že mi nad hlavou prelietavajú obrovské stíhačky. A potom... na zem klesol dlhý hmyz podobný vážke, ibaže ohromne veľkej vážke, ktorá mala dva páry mocných hryzadiel, okolo krku kožovitý golier a tri páry svetielkujúcich blanitých krídel.

Jedna „vážka“ sa oddelila od skupinky a s hybkosťou a eleganciou, ostro kontrastujúcou s jej obrovským vzrastom, sa zvrtla rovno ku mne. Oba páry hryzadiel otvorila v akomsi rykote dravej šelmy. Vzápätí sa jej kožovitý hrebeň, dosiaľ pokojne visiaci na boku úzkeho tela, vztýčil. Opäť zaryčala, krídla sa jej desivo rozkmitali a telo prikrčilo. Stvorenie sa nahlo a hmyzie nohy ho vymrštili vysoko do vzduchu.

Jeho nešťastnou obeťou sa stala ťažkopádna, pol druha metra dlhá stonožka s hrozivo svietiacimi ostňami po bokoch tela. Tvor však jej primitívnu zbraň nevnímal o nič viac než ja dotieravé chrobáčiky, usadené na mojom šatstve. Dravec skočil húsenici na chrbát.

Včas som stihla odvrátiť tvár, aby som nevidela to, čo nasledovalo, a zapchala som si uši pred zvukmi desivého boja.

Nevedela som sa zmieriť so skutočnosťou, že popri tej nádhernej nočnej scénke, svetielkujúcich motýlikoch a drobných kvietkoch existovalo i čosi také strašidelné ako ten hmyz. Pomaly som sa odplazila k väčšiemu balvanu a schúlila sa za ním. Pripadala som si ako súčasť iného sveta. Dobre, to je hlúposť, ja už pravdepodobne som súčasťou iného sveta. Ako inak by sa dalo vysvetliť všetko okolo mňa? Ale keď som v inom svete... ako sa dostanem domov? A kde sú moji priatelia? Nepremiestnili sa spolu so mnou? Neovinuli ich chápadlá modrej hmly? Ale čo ak nemali toľko šťastia ako ja a nevyslobodili sa z najtemnejších útrob rieky? Cítila som za nich zodpovednosť. Veď som to bola ja, kto ich vytiahol z domov na našu strelenú, nebezpečnú výpravu, a preto to budem tiež ja, kto ich dovedie naspäť do bezpečia nášho sveta.

Ale hľadať ich na nebezpečnom mieste, ktoré vôbec nepoznám, by bolo ako hľadať ihlu v kope sena. Šialené. Nemožné. Niečo, na čo by sa odhodlalo len naivné dieťa. Úloha ako stvorená pre mňa!

Zavrela som oči a dúfala, že si ma ani jeden z tvorov nevšimne.

▼ ▼ ▼

Pásikavý jašter s obrovským zatočeným žihadlom na zadnej časti tela na mňa uprel vystrašený pohľad karhaného šteniatka a po krátkom zaváhaní sa mi pratal z cesty. Ladne sa vyšvihol na jeden z mála hrubých konárov, vyrastajúcich zo špirálovito zatočeného kmeňa stromu a z výšky na mňa syčal, odhaľujúc nie rozdvojený, ale roztrojený jazýček.

Tiché, kradmé našľapovanie ďalšieho zvieraťa som začula až na poslednú chvíľu. Z krovia na mňa zvedavo, ba až zúrivo hľadeli dve oči. Zmeravela som.

Zviera malo široké, mohutné plecia a srsť lesklú a čiernu ako bezmesačná noc. Mačkovitá šelma dosahovala veľkosť prinajmenšom poníka, a ako sa tak zakrádala, vyžarovala z nej inteligencia, obratnosť a hrozba. Pohľad mi hneď padol na dva lesklé, ostré a hrozivé horné tesáky, také dlhé, až jej prečnievali cez peru a pod bradou sa zbiehali do tvaru šable.

Dravec sa rýchlo, obratne blížil, švihal dlhým chvostom a zúrivo, hrozivo vrčal, až sa mi zachvela zem pod nohami.

Až teraz som si uvedomila, čo mi hrozí.

On bol totiž lovec. A lovil... mňa!

V ušiach mi dunel vlastný pulz, srdce mi divo bilo. A hoci zdravý rozum mi kázal utiecť, strach mi nedovolil pohnúť sa z miesta. Takže napokon takto umriem – ustráchaná, zmorená, bez najmenšej šance zachrániť sa.

Z krovia by sa teraz mal vynoriť môj záchranca, skoliť beštiu a odniesť ma do bezpečia. Aspoň tak to býva vo filmoch. Tak kde si, môj odvážny záchranca?

Nikto sa nevynoril. Bola som tu len ja a dravec s naježenou srsťou a vycerenými zubiskami. Opäť sama. A keď si pomyslím, že všetko je to moja chyba...

▼ ▼ ▼

Svetlo. Silné svetlo. A bolesť.

Kde som to?

Neviem.

Umieram?

Možno.