Start

JO NESBØ

SORGENFRI

Copyright © 2002 by Jo Nesbø

Translation © 2010 by Jozef Zelizňák

Author photograph © Stian Anderson

Jacket photo © Jean-Claude Berens/Arcangel Images

Slovak edition © 2010, 2012 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3095-8

PRVÁ ČASŤ

1 / Plán

Zomieram. A celkom zbytočne. Toto nebolo v pláne. Určite nie. Možno sme do tohto bodu smerovali po celý čas bez toho, aby sme si to uvedomovali. No nebolo to v pláne. Nie v mojom pláne. Ten totiž dával zmysel.

Hľadím do hlavne pištole a viem, že príde odtiaľ. Posol smrti. Prievozník. Čas na posledný smiech. Ak vidíš svetlo na konci tunela, môže to byť aj záblesk v okamihu výstrelu. Čas na poslednú slzu. Z tohto života sme mohli niečo urobiť – ty a ja. Keby sme postupovali podľa plánu. Posledná myšlienka. Všetci hľadajú zmysel života, no nikto nepátra po zmysle smrti.

2 / Kozmonaut

Pri pohľade na starca si Harry nevdojak predstavil kozmonauta. Smiešne malé krôčiky, strnulé pohyby, čierny, mŕtvy pohľad a podošvy šúchajúce parkety. Akoby sa bál, že stratí kontakt so zemským povrchom a vznesie sa do beztiažového priestoru.

Harry sa pozrel na hodinky na stene nad dverami. 15.16. Za oknom, na ulici Bogstadveien, vládol klasický piatkový chaos. Zopár lúčov zubatého októbrového slnka sa odrazilo na kapote auta, skôr než zahlo za roh.

Harry sa sústredil na starca. Mal klobúk a sivý, elegantný ľahký letný plášť, ktorý sa už očividne dožadoval návštevy čistiarne. Pod ním tvídové sako, kravatu a obnosené sivé nohavice s dokonale vyžehlenými pukmi. Vyleštené topánky so zošliapanými opätkami. Jeden zo starcov, ktorými sa štvrť Majorstua len tak hemží. A to nebol len odhad. Harry vedel, že August Schultz má osemdesiatjeden rokov, kedysi pracoval ako predavač v obchode s pánskou konfekciou a s výnimkou druhej svetovej vojny, ktorú strávil na prični v Osvienčime, celý svoj život prežil v Majorstue. Jeho meravé kĺby zapríčinil pád na nadchode ponad ulicu Ringveien cestou k dcére, ktorú zvykol pravidelne navštevovať. Dojem mechanickej bábiky ešte umocňovali jeho lakte ohnuté v pravom uhle k telu. Na pravej ruke mu visela hnedá palička a v ľavej zvieral poštovú poukážku, ktorú podstrčil nakrátko ostrihanému mladíkovi za priehradkou číslo dva. Harry na mladého muža nevidel, no vedel, že starca pozoruje pohľadom, v ktorom sa mieša súcit a podráždenie.

15.17. August Schultz konečne prišiel na rad. Harry si vzdychol.

Za pultom číslo jeden sedela Stine Gretteová a odpočítavala sedemstotridsať nórskych korún chlapcovi s modrou čiapkou, ktorý jej chvíľu predtým podal žiadosť o výber peňazí. Na ľavom prstenníku sa jej zaleskol malý diamant vždy, keď na pult položila ďalšiu bankovku.

Harry to nevidel, no vedel, že napravo od chlapca, pred priehradkou číslo tri, stojí žena s kočíkom, ktorý zo zotrvačnosti jemne hojdá. Dieťa už dávno spalo. Žena čakala, kým sa jej bude môcť venovať pani Brænneová, ktorá sa zvučným hlasom snažila niekomu v telefóne vysvetliť, že nemôže platiť automatickým sťahovaní platieb z účtu, kým prijímateľ nedal písomný súhlas na takýto spôsob platby. Ja pracujem v banke, vy nie, verím, že to chápete.

V tej chvíli sa rozleteli dvere a do miestnosti vstúpili dvaja muži, jeden vysoký, druhý nízky, obaja oblečení v rovnakých tmavých uniformách. Stine Gretteová zdvihla zrak. Harry sa pozrel na hodinky a začal počítať. Obaja muži vykročili smerom k žene. Vysoký chlap sa pohyboval, akoby preskakoval kaluže, nízky sa pri chôdzi knísal, akoby mu narástli svaly väčšie, než jeho telo vládze uniesť. Chlapec s modrou čiapkou sa pomaly otočil a vykročil smerom k východu. Tak veľmi sa sústredil na počítanie bankoviek, že dvoch mužov si ani nevšimol.

„Haló,” skríkol vysoký chlap na Stinu, pristúpil k pultu a položil naň čierny kufrík. Krpáň si upravil slnečné okuliare, pristúpil bližšie a na pult vyložil taký istý kufrík. „Peniaze!” zakričal piskľavým hlasom. „Otvorte dvere!”

Akoby niekto stlačil tlačidlo PAUSE: všetci v miestnosti skameneli. O tom, že sa film nezasekol, svedčila len neutíchajúca premávka za oknom. A sekundová ručička na hodinách Harrymu prezradila, že uplynulo desať sekúnd. Stine stisla tlačidlo pod pultom. Elektronika zabzučala a nízky chlap rozkopol dvierka.

„Kto má kľúč?“ zasyčal. „Rýchlo. Nemáme na vás celý deň!“

„Helge!“ odvetila Stine s pohľadom upreným kamsi do kancelárie.

„Čo je?“ Ozval sa hlas spoza otvorených dverí jedinej kancelárie v pobočke banky.

„Helge, máme návštevu!“

Vo dverách sa zjavil muž s motýlikom a okuliarmi na čítanie.

„Helge, páni chcú, aby si im otvoril sejf.“

Helge Klementsen prekvapeným pohľadom prebehol oboch mužov, ktorí už stáli pri Stine. Vysoký nervózne zazeral na vchod do banky, krpáň prevŕtaval pohľadom šéfa pobočky.

„Ach áno, samozrejme,“ nadýchol sa Helge, akoby si práve v tej chvíli spomenul na starú dohodu, a hystericky sa rozosmial.

Harry ani okom nemihol, uprene pozoroval Klementsenovu mimiku a každý jeho pohyb. Dvadsaťpäť sekúnd. Naďalej hľadel na hodiny nad dverami. Takmer mimo záberu kamery videl šéfa pobočky otvárať sejf, vyberať dva veľké kovové zásobníky a podávať ich mužom. Všetko sa odohrávalo rýchlo a v absolútnom tichu. Päťdesiat sekúnd.

„Tieto sú pre teba, dedo!“ Vysoký chlap z kufríka vytiahol navlas rovnaké zásobníky a podal ich Klementsenovi. Ten preglgol, prikývol a vložil ich do sejfu.

„Pekný víkend!“ povedal krpáň, obrátil sa a vzal kufrík. Jeden a pol minúty.

„Nie tak rýchlo,“ zastavil ich Klementsen.

Nízky muž stuhol.

Harry si zahryzol do pery a snažil sa sústrediť.

„Potvrdenku...“ hlesol Klementsen.

Na okamih obaja muži neveriacky hľadeli na malého, prešediveného šéfa pobočky. Potom sa rozosmiali vysokým, piskľavým smiechom, aký mávajú ľudia pod vplyvom nejakej drogy. „Azda si si nemyslel, že sme chceli odísť bez podpisu? Žeby sme ti len tak na drevo vyplatili dva milióny?“

„Nuž,“ mykol plecom Klementsen. „Jeden z vás si ju minulý týždeň zabudol vziať.“

„O prevoz peňazí sa teraz stará mnoho nováčikov,“ zamračil sa krpec, podpísal blok a podal ho Klementsonovi, ktorý oddelil od seba žltý a ružový papier.

Harry počkal, kým sa dvere za mužmi zatvoria, potom sa opäť pozrel na hodinky. Dve minúty a desať sekúnd.

Cez sklo videl, ako biela dodávka s emblémom banky Nordea odchádza.

Ľudia v miestnosti sa opäť začali zhovárať. Harry ich počet pre istotu skontroloval. Sedem. Traja za priehradkou, traja pred ním, vrátane dieťaťa v kočíku a chlapíka v montérkach, ktorý práve vstúpil a postavil sa k pultu uprostred miestnosti, aby vypísal číslo konta na prevodnom príkaze, o ktorom Harry už vedel, že patril cestovnej kancelárii Saga Solreiser.

„Ruky bozkávam,“ rozlúčil sa August Schultz a šuchtavým krokom vykročil k dverám.

Hodiny ukazovali 15.21.10. A práve vtedy sa to všetko začalo.

Keď sa dvere otvorili, Harry videl, ako sa Stine Gretteová na okamih strhla a opäť sa zahľadela do papierov. Potom znova zdvihla zrak, tentoraz pomaly. Harry sledoval dvere. Muž, ktorý práve vstúpil, si rozopínal zips kombinézy, aby spod nej vytiahol olivovozelenú pušku AG3. Belasá vlnená čiapka mu okrem očí zakrývala celú tvár. Harry opäť začal počítať od nuly.

Tam, kde mali byť ústa, sa vlnená čiapka začala hýbať. „This is robbery. Nobody moves.“

Nehovoril hlasno, aj tak to však v banke stíchlo ako po salve z dela. Harry pozrel na Stine. Na pozadí tlmeného hluku áut počul, že muž odistil zbraň. Jej ľavá ruka sa takmer nepozorovateľne pohla.

Odvážne dievča, v duchu ju pochválil Harry. A možno len na smrť vystrašená. Aune, ktorý prednáša psychológiu na Policajnej škole, raz povedal, že keď sú ľudia dostatočne vyľakaní, prestanú rozmýšľať a začnú konať automaticky tak, ako ich naprogramovali. Aune tvrdil, že väčšina bankových zamestnancov stlačí poplašné tlačidlo takmer v šoku, a poukázal na to, že pri neskoršom výsluchu mnohí z nich ani nevedia, že spustili alarm. Akoby za nich konal autopilot. Bankový lupič sa zasa sám naprogramuje na to, aby zastrelil každého, kto sa mu postaví do cesty. Čím väčšmi sa bojí, tým menšia je pravdepodobnosť, že zmení rozhodnutie. Harry sa snažil zachytiť pohľad mužových očí. Boli modré.

Chlap položil čierny plecniak na zem medzi bankomat a muža v montérkach, ktorý naďalej tlačil hrot pera na oblúk poslednej cifry v prevodnom príkaze – bola to osmička. Prešiel šesť krokov k nízkym dverám, preskočil ich a postavil sa priamo za Stine, ktorá uprene hľadela pred seba. Dobre, opäť ju v duchu pochválil Harry. Ovláda inštrukcie, svojím pohľadom nevyvoláva nijakú reakciu útočníka.

Muž jej na zátylok priložil zbraň, predklonil sa a čosi zašepkal.

Ešte sa jej nezmocnila panika, konštatoval Harry, no sledoval, ako sa jej dvíha hruď. Akoby sa jej krehké telo zrazu nevedelo zmestiť do bielej, v tej chvíli pritesnej blúzky. Pätnásť sekúnd.

Odkašľala si. Raz. Dvakrát. Potom sa jej konečne podarilo prehovoriť:

„Helge. Kľúče od sejfu.“ Hovorila tichým, zachrípnutým hlasom. Nikto by nepovedal, že ide o ženu, ktorá také isté slová vyriekla len pred tromi minútami.

Harry ho nevidel, no vedel, že Helge musel počuť lupičovu úvodnú repliku a v tej chvíli už stál vo dverách.

„Rýchlo, inak...“ Hovorila takmer nečujne. V tichu, ktoré nasledovalo, bolo počuť len šúchanie topánok Augusta Schultza na parketách. Pripomínal zvuk bubeníckych metličiek, vedených trénovanou rukou skúseného hudobníka.

„... ma zabije.“

Harry sa pozrel smerom k oknu. Niekde tam zrejme stojí pripravené auto s naštartovaným motorom. Odtiaľto ho však nevidí. Vidí len autá a ľudí, bezstarostne prechádzajúcich ulicou.

„Helge...“ Jej výzva sa zmenila na úpenlivú prosbu.

Tak poď, Helge, povzbudil ho v duchu Harry. Harry mal už dosť informácií aj o starnúcom šéfovi pobočky. Vedel, že vlastní dvoch kráľovských pudlov, má manželku a ťarchavú dcéru, ktorú jej partner len nedávno opustil. Celá rodina ho čaká doma pripravená vyraziť do hôr. Práve v tej chvíli mal však Klementsen pocit, že sa mu sníva sen: pláva v hlbokej vode, ktorá každému jeho pohybu kladie odpor, nech sa akokoľvek snaží. Potom sa zjavil v Harryho zornom poli. Lupič natočil Stininu stoličku ku Klementsenovi a postavil sa za ňu. Helge pristúpil bližšie a ruku so zväzkom kľúčov nastrčil ako bojazlivé dieťa, ktoré sa prvý raz pokúša podať koňovi ovos.

Lupič niečo šepkal Stine do ucha a zbraň namieril na Klementsena, ktorý o dva kroky ustúpil.

Stine si odkašľala. „Hovorí, že máš otvoriť sejf a tie dve nové kazety vložiť do vaku.“

Helge ako zhypnotizovaný hľadel na zbraň.

„Máš dvadsaťpäť sekúnd, potom začne strieľať. Zabije mňa. Nie teba.“

Klementsen otvoril a zatvoril ústa, akoby chcel niečo povedať.

„Helge, prosím,“ zašepkala Stine. Zabzučali dvere a Helge Klementsen pristúpil k bankomatu.

Od začiatku prepadu prešlo tridsať sekúnd. August Schultz bol už takmer pri východe. Šéf pobočky si kľakol k sejfu a vytiahol zväzok štyroch kľúčov.

„Dvadsať sekúnd,“ ozvala sa Stine.

Policajná stanica Majorstua, uvedomil si Harry. Už vyrazili. Osem blokov. Piatková špička.

Helge roztrasenou rukou zasúval kľúč do zámky. Vošiel len do polovice. Skúsil zatlačiť.

„Sedemnásť.“

„Ale...“

„Pätnásť.“

Helge vytiahol kľúč a skúsil druhý. Ten vošiel do zámky, no nedal sa otočiť.

„Panebože...“

„Trinásť. Ten so zelenou nálepkou.“

Klementsen civel na zväzok kľúčov, akoby ich videl prvý raz.

„Jedenásť.“

Tretí kľúč vbehol do zámky. Otočil ho. Otvoril dvere sejfu a obrátil sa k Stine a mužovi.

„Musím odomknúť ešte jednu zámku, aby som vytiahol kaz...“

„Deväť!“ zrevala Stine.

Helge vzlykol a zvieral kľúče, akoby už nevidel a zárezy boli slepeckým písmom, z ktorého sa usiloval dotykmi prečítať, ktorý kľúč je správny.

„Sedem.“

Harry pozorne počúval. Ešte vždy nepočul policajné sirény. August Schultz položil ruku na kľučku vchodových dverí.

Kľúče s prenikavým cinknutím padli na podlahu.

„Päť,“ zašepkala Stine.

Dvere sa otvorili a do miestnosti prenikli zvuky zvonka. Harry teraz v diaľke počul známy vyčítavý nárek sirén. Polícia. Dvere sa zatvorili.

„Dva. Helge!“

Harry zavrel oči a napočítal do dva.

„Mám to!“ Helge Klementsen práve odomkol druhú zámku, narovnal sa a pokúsil sa násilím vytiahnuť kazety, ktoré kládli odpor. „Len vytiahnem peniaze! Ja...“

V tej chvíli miestnosť preťal prenikavý nárek. Harry pozrel na opačnú stranu miestnosti. Jedna zo žien prestrašene hľadela na lupiča, ktorý Stine priložil zbraň na zátylok. Žena dva razy zažmurkala a mlčky kývla smerom ku kočíku, kde čoraz hlasnejšie rumázgalo dieťa.

Helge vytiahol prvú kazetu a prisunul si plecniak. Za šesť sekúnd v ňom boli všetky kazety. Na povel zatiahol zips a postavil sa k pultu. Všetky príkazy mu sprostredkoval Stinin hlas, ktorý znel prekvapujúco jasne a pokojne.

Minúta a tri sekundy. Lúpež sa skončila. Peniaze ležia vo vaku na podlahe. O niekoľko sekúnd dorazí prvé policajné auto. O štyri minúty ďalšie autá zablokujú únikové cesty. Všetky bunky v lupičovom mozgu mu musia prikazovať, že je najvyšší čas okamžite zmiznúť. A vtedy sa udialo čosi, čo Harry nechápal. Nedávalo to zmysel. Namiesto úteku lupič obrátil stoličku so Stine tak, aby mu hľadela do tváre. Predklonil sa a čosi jej zašepkal. Harry prižmúril oči. Mal by si ísť nechať skontrolovať zrak. Ženina nehybná tvár sa pomaly menila, keď si začínala uvedomovať význam slov, ktoré jej muž šepkal do ucha. Vyšpúlila hornú peru a kútiky úst spustila do strašnej grimasy. Dieťa prestalo plakať tak rýchlo, ako začalo. Harry zadržal dych. Lebo v tej chvíli už vedel, že hľadí na výjav, ktorý by mohol byť podkladom na majstrovské umelecké dielo. Dvaja ľudia zachytení v okamihu, keď jeden druhému práve oznámil rozsudok – trest smrti. Maskovaná tvár na dotyk s odhalenou. Kat a jeho obeť. Zbraň mieri na hrdlo a malé zlaté srdiečko zavesené na tenkej retiazke. Harry nevidí, no aj tak cíti, ako žene pod pokožkou pulzuje krv.

Tlmený vyčítavý zvuk. Harry zaostril sluch. Nie sú to policajné autá, len telefón v susednej izbe.

Lupič sa otočí a pozrie do kamery za pultom. Zdvihne ruku a roztiahne všetkých päť prstov. Potom vystrčí aj ukazovák druhej ruky. Šesť prstov. Šesť sekúnd po limite. Opäť sa obráti k Stine, oboma rukami zovrie zbraň, drží ju vo výške pása a namieri na jej hlavu, rozkročiac pritom nohy, aby tlmil spätný úder. Telefón ďalej zvoní. Minúta a dvanásť sekúnd. Keď Stine pohne rukou, zablýska sa jej diamantový prsteň, akoby sa s niekým chcela rozlúčiť.

Hodiny ukazujú 15.22.22, muž stlačí spúšť. Výstrel je krátky a tupý. Stinina stolička sa zakníše a hlava jej tancuje na krku ako pokazenej bábike. Potom sa stolička prevráti. Keď jej hlava dopadne na dosku písacieho stola, ozve sa ďalší tupý náraz a Harry ju od tej chvíle už nevidí. Nevidí ani reklamu na dôchodkové sporenie banky Nordea prilepenú na sklo nad pultom, ktoré sa zrazu sfarbilo dočervena. Počuje len neodbytné vyzváňanie telefónu.

Lupič schmatne plecniak a preskočí nízke dvere. Harry sa musí rozhodnúť. Lupič vybieha von. Harry sa rozhodne. Vyskočí zo stoličky. Šesť dlhých krokov. A je tam. Schmatne telefón.

„Hovor.“

V tichu, ktoré nastalo, jasne počuje zvuky policajných sirén z obrazovky v obývačke, pakistanský hit od suseda a ťažké kroky na schodišti, ktoré zrejme patria pani Madsenovej. Na druhom konci linky sa niekto nežne zasmeje. Smiech z dávnej minulosti – vzdialenej menej v čase ako v realite. Tak ako sedemdesiat percent Harryho minulosti, ktorá sa mu vracia v podobe nejasných spomienok či čistých fantázií. Tento príbeh si však nevymyslel.

„Ešte vždy si taký frajer?“

„Anna?“

„Bože. Prekvapil si ma.“

Harry cítil, ako sa mu v tele rozlieva sladký pocit tepla, čo sa takmer vyrovná dobrej whisky. V zrkadle vidí fotografiu prilepenú na protiľahlej stene. Je na nej so sestrou, niekedy veľmi dávno počas letných prázdnin vo Hvitstene. Usmievajú sa ako všetky deti, ktoré ešte veria, že sa im nič zlé nemôže stať.

„A čo porábaš v nedeľu večer, Harry?“

„Nuž.“ Harry vnímal, ako sa podvedome snaží napodobniť jej tón. Trochu zbytočne hlboký hlas, zdôrazňujúci každú slabiku. To však nechcel. Teraz nie. Odkašľal si a chladne pokračoval: „To čo väčšina ľudí.“

„A to je čo?“

„Pozerám telku.“

3 / Dom bolesti

„Ty si pozeral telku?“

Stará kancelárska stolička pobúrene zaškrípala, keď sa Halvorsen zaklonil, aby sa s prekvapeným výrazom na svojej mladíckej nevinnej tvári pozrel na svojho o deväť rokov staršieho kolegu inšpektora Harryho Holeho.

„Jasná vec,“ odvetil Hole a prstami si pomaly prešiel po opuchnutých vačkoch pod červenými očami.

„Celý víkend?“

„Od soboty dopoludnia do nedele večera.“

„Aspoň v piatok večer si sa teda bavil,“ poznamenal Halvorsen.

„Áno.“ Harry z vrecka plášťa vytiahol modrý fascikel a položil ho na písací stôl vedľa Halvorsena. „Čítal som výpisy z výsluchov.“

Z druhého vrecka vybral sivý balíček kávy French Colonial. S Halvorsenom obývali kanceláriu na konci chodby v červenej zóne šiesteho poschodia policajnej stanice v Grønlande. Pred dvoma týždňami sa odhodlali kúpiť stroj na espresso značky Rancilio Silvia, ktorý okamžite zaujal čestné miesto na archíve pod zarámovanou fotografiou dievčaťa s nohami vyloženými na písacom stole. Jej pehavá tvár sa pokúšala vystrúhať akúsi grimasu, no očividne márne zadržiavala smiech. Podľa stien v pozadí fotografie sa dalo usúdiť, že sedí v Harryho kancelárii.

„Vedel si, že traja zo štyroch policajtov nevedia správne vyhláskovať slovo irelevantný?” spýtal sa Harry a zavesil plášť na stojan. „Väčšinou prehodia l a r, alebo...“

„Zaujímavé.“

„Čo si robil cez víkend ty?“

„V piatok som sedel v aute pred rezidenciou amerického veľvyslanca. Nejaký blázon sa mu v telefóne vyhrážal nastraženou výbušninou. Samozrejme, išlo o falošný poplach, no v súčasnosti sú amici na tieto veci takí hákliví, že si vyžiadali našu ochranu na celý víkend. V sobotu som sa opäť pokúšal nájsť ženu svojho života. V nedeľu som dospel k záveru, že taká žena neexistuje. Čo prezradili výsluchy o lupičovi?“ Halvorsen nasypal kávu do filtra.

„Nič,“ odsekol Harry a vyzliekol si pulóver. Mal pod ním sivé tričko, ktoré bolo kedysi čierne. Nápisy Violent a Femmes už takmer celkom vybledli. Sťažka dosadol na svoju stoličku. „Neprihlásil sa nikto, kto by páchateľa videl pred lúpežou v okolí banky. Nejaký chalan vychádzal z večierky oproti a videl lupiča utekať po ulici Industrigata. Upútala ho mužova zvláštna čiapka. Bezpečnostná kamera pred bankou ich oboch zachytila vo chvíli, keď lupič pred večierkou obiehal veľký kontajner. V svedkovej výpovedi bol zaujímavý jediný fakt, ktorý nám kamera neukázala. Lupič pri úteku po Industrigata dvakrát prebehol cez ulicu sprava doľava.“

„Chlap sa jednoducho nevedel rozhodnúť, po ktorom chodníku chce ísť. Irelevantná informácia.“ Halvorsen natlačil kávu do filtra a pedantne zmietol zvyšok z okraja filtra. Vždy tvrdil, že práve týmto sa profíci líšia od amatérov. „S er a el, samozrejme, v správnom poradí.“

„Halvorsen, očividne nie si odborník na bankové lúpeže.“

„Prečo by som mal byť? Ideme po vrahoch, o zlodejov nech sa stará vidiek.“

„Vidiek?“

„Nevšimol si si to na ich oddelení? Tie hrozné dialekty! A doma pletené svetre! O čo teda ide?“

„Ide o Victora.“

„O psovoda?“

„Na miesto činu prichádzajú ako prví. Skúsený bankový lupič to vie. Dobrý pes je schopný sledovať lupiča, ktorý uniká na vlastných nohách, no keď kľučkuje ulicou a jeho stopu prekryje niekoľko áut, pes skončil.“

„A čo?“ Halvorsen zasunul filter do stroja.

„To posilňuje naše podozrenie, že máme do činenia so skúseným bankovým lupičom. A už len vďaka tomuto faktu sa môžeme sústrediť na podstatne užší okruh potenciálnych páchateľov. Šéf úseku lúpežných prepadnutí mi hovoril...“

„Ivarsson? Doteraz som vás nepokladal za blízkych kamarátov.“

„Nie sme blízki kamaráti. Hovoril to celému vyšetrovaciemu tímu, ktorého som členom. Tvrdil, že okruh páchateľov trestných činov v Osle tvorí maximálne sto ľudí. Päťdesiat z nich je takých hlúpych, zdrogovaných alebo mentálne zaostalých, že ich vždy chytia. Štyri desiatky sú praktici. Občas sa im podarí uniknúť, ak im niekto pomáhal s prípravami. Zostáva nám desať profíkov, ktorí sa zaujímajú o transporty peňazí a finančné inštitúcie. Na to, aby sme ich dostali, potrebujeme štipku šťastia. Práve túto desiatku sa snažíme držať pod neustálou kontrolou. Práve im kontrolujeme alibi.“ Harry hodil pohľad na kávovar Silvia, ktorý na archíve spokojne zaprskal. „Dnes som hovoril s Weberom z techniky.“

„Myslel som si, že tento mesiac odchádza do dôchodku.“

„Niekto to zle spočítal. Ide až v lete.“

Halvorsen sa usmial. „Určite sa mračí ešte viac než predtým.“

„To áno, ale má iný dôvod,“ odvetil Harry. „On ani jeho ľudia nenašli ani chlp.“

„Nič?“

„Ani jeden odtlačok prstov. Ani jeden vlas. Ani len nitku z oblečenia. Odtlačok topánok svedčí o tom, že mal na nohách novučičké tenisky.“

„Aby sme nemohli porovnať stupeň schodenia s jeho topánkami.“

„Presne,“ odvetil Harry s dôrazom na prvej slabike.

„A lúpežná zbraň?“ spýtal sa Halvorsen, neistou rukou prenášajúc šálku kávy k Harryho stolu. Keď zdvihol zrak, postrehol, že Harry svoje ľavé obočie zdvihol až kamsi ku krátkej štici. „Prepáč. Vražedná zbraň?“

„Ďakujem. Nenájdená.“

Halvorsen si sadol na svoju stranu stola a usrkol si z kávy.

„Tak to teda zhrniem: Za bieleho dňa vstúpi muž do banky plnej ľudí, vezme dva milióny korún, zavraždí ženu a vyjde na ulicu v centre hlavného mesta Nórska – možno to nie je najrušnejšia ulica mesta, no áut po nej jazdí dosť a leží len zopár stovák metrov od policajnej stanice. A my platení profesionálni ochrancovia Nórskeho kráľovstva nemáme nič.“

Harry pomaly prikývol. „Čosi máme. Video.“

„Ako ťa poznám, každú sekundu už ovládaš naspamäť.“

„Každú desatinu sekundy.“

„A výpovede svedkov by si vedel odrecitovať.“

„Len výpoveď Augusta Schultza. Povedal nám množstvo zaujímavostí o vojne. Odrapotal mená všetkých konkurentov v konfekčnej brandži, ktorí patrili k takzvaným dobrým Nórom a počas vojny sa vrhali na jeho rodinný majetok. Presne vie, čo robia v súčasnosti. No ušlo mu, že v jeho prítomnosti sa stala banková lúpež.“

Kávu dopili v tichosti. Na okenné sklo bubnoval dážď.

„Ty máš taký život rád,“ konštatoval Halvorsen. „Inak by si celý víkend nenaháňal duchov.“

Harry sa usmial, no nepovedal nič.

„Myslel som si, že ako otec rodiny si ten čudácky život opustil.“

Harry hodil na svojho kolegu varovný pohľad. „Neviem, či to nevidím inak,“ odvetil pomaly. „Ani len spolu nebývame.“

„Nie, no Rachel má syna, a to veci mení, nie?“

„Oleg...“ vydýchol Harry a prešiel k archívu. „V piatok leteli do Moskvy.“

„Prečo?“

„Súdny proces. Otec sa dožaduje práva na opateru dieťaťa.“

„Jasné, spomínal si to. Čo to je za chlapa?“

Harry vyrovnal obraz nad kávovarom. „Je to profesor. Rachel ho spoznala, keď pracovala v Moskve. Pochádza zo starej, zazobanej moskovskej rodiny s významným postavením a konexiami.“

„Potom pozná aj sudcov.“

„Určite áno. Aj tak však veríme v pozitívny výsledok. Otec je duševne chorý, všetci to vedia. Bystrý chlap, a zároveň alkoholik, ktorý sa nevie ovládať. Poznáš tie typy.“

„Asi áno.“

Harry rýchlo zdvihol zrak, akurát včas na to, aby postrehol, že Halvorsen potláča úsmev.

Všetci na policajnej stanici vedeli, že Harry má problémy s alkoholom. Alkoholizmus sám osebe nie je dôvodom na udelenie výpovede štátnemu zamestnancovi, no opitosť v práci je dôvodom. Naposledy, keď sa Harry pozabudol, tí z horných poschodí žiadali jeho odchod z tímu, no šéf úseku vyšetrovania násilných trestných činov Bjarne Møller vzal Harryho – ako zvyčajne – pod svoje ochranné krídla a bránil ho poukázaním na mimoriadne okolnosti. Tie mimoriadne okolnosti vychádzali z faktu, že dievča na fotografii nad kávovarom – Ellen Gjeltenovú, Harryho kolegyňu a blízku priateľku – niekto ubil na smrť bejzbalovou pálkou na cestičke pri rieke Akerselva v centre Osla. Harrymu sa podarilo z toho dostať, no rana ho ďalej pálila. Najmä preto, že celý prípad ešte vždy nepokladal za ukončený. Keď s Halvorsenom našli technické dôkazy proti neonacistovi Sverremu Olsenovi, policajt Tom Waaler okamžite vyrazil na miesto, aby Olsena zatkol v jeho dome. Olsen na Waalera vystrelil, ten ho v sebaobrane zabil. Posledná veta bola súčasťou Waalerovej výpovede a nálezy na mieste činu ani vyšetrovanie Mimoriadneho vyšetrovacieho orgánu policajného zboru nenaznačili nič, čo by jeho tvrdenia vyvrátilo. Na druhej strane, vyšetrovateľom sa nikdy nepodarilo objasniť Olsenov motív – okrem toho, že sa zrejme zaplietol do ilegálneho obchodu so zbraňami, ktorý v posledných rokoch v Osle prekvital, a Ellen mu prišla na stopu. No Olsen bol len predĺženou rukou iných, poslíčkom, ktorý za nich vybavoval veci. A polícii sa doteraz nepodarilo odhaliť, kto stál za likvidáciou Ellen.

Po krátkom hosťovaní na Úseku sledovania osôb sa Harry vrátil na svoje miesto na úseku vyšetrovania násilných trestných činov, aby pokračoval v objasňovaní prípadu Ellen Gjeltenovej. Na ÚSO boli radi, že sa ho zbavili. Møller sa z jeho návratu na šieste poschodie potešil.

„Vybehnem k Ivarssonovi,“ zavrčal Harry a mávol kazetou. „Film si chcel pozrieť s nejakým novým zázračným dieťaťom, ktoré sa im podarilo odniekiaľ vyhrabať.“

„O tom som nepočul. Kto to je?“

„Nejaká baba, ktorá v lete skončila policajnú školu a tri prepady vyriešila len tým, že si pozorne preštudovala videozáznamy.“

„Bože. To je dobré, nie?“

Harry si vzdychol. „Vy mladí ste tak neskutočne priehľadní. Verím, že je šikovná. Zvyšok ma nezaujíma.“

„Si si istý, že to je dievča?“

„Pán a pani Lønnovci si, samozrejme, mohli zo svojho syna vystreliť a nazvať ho Beate.“

„Cítim, že je krásna.“

„Dúfam, že nie,“ odsekol Harry a podvedome sa prikrčil, keď so svojou výškou meter deväťdesiatpäť prechádzal cez dvere.

„Prečo?“

Odpovedal už z chodby: „Šikovní policajti sú škaredí.“

Beate Lønnová na prvý pohľad nijako nedávala tušiť svoju šikovnosť. Nebola škaredá, niekto by ju možno nazval krásnou ako bábika. Možno najmä vďaka tomu, že všetko na nej bolo také malé: tvár, noštek, uši, telo. Každého upútala svojou bledou tvárou.

Jej pokožka aj vlasy boli také bezfarebné, že si Harry nevdojak spomenul na mŕtvolu ženy, ktorú raz s Ellen vytiahli z vôd Bunnefjordenu. Na rozdiel od pohľadu na mŕtvolu však Harry tušil, že na Beate Lønnovú zabudne vo chvíli, keď odvráti tvár. A Lønnová by zrejme ani nemala nič proti tomu. Zamrmlala svoje meno, Harry stlačil jej malú, vlhkú dlaň, ktorú rýchlo odtiahla.

„Viete, pán Hole má u nás status legendy,“ vysvetľoval jej vedúci oddelenia Rune Ivarsson, hľadajúc v dlani ten správny kľúč. Na sivé železné dvere pred nimi niekto gotickými písmenami napísal: House of Pain. Dom bolesti. A pod tým Zasadačka 508. „Mýlim sa, Harry?“

Harry neodpovedal. Nemalo zmysel diskutovať o tom, na aký typ legendy Ivarsson naráža. Nikdy sa nepokúšal zakryť svoje presvedčenie, že Harryho Holeho pokladá za hanbu nórskej polície a najradšej by sa ho už dávno zbavil.

Ivarsson napokon odomkol dvere a vošli. Zamestnanci využívali Dom bolesti na štúdium, redigovanie a kopírovanie rôznych filmových záznamov. V strede stál veľký stôl a tri stoličky. Izba nemala okná. Všade viseli poličky s videokazetami a plagáty s tvárami hľadaných zločincov, na jednej stene veľké plátno, mapa Osla a niekoľko diplomov za úspešné dolapenie páchateľov. Vedľa dverí niekto na stenu pribil dva odstrihnuté rukávy z pulóvra s otvormi na oči a ústa. Inak boli v miestnosti len sivé počítače, čierne monitory, prehrávače videokaziet a DVD a množstvo ďalších prístrojov, o ktorých funkcii Harry nič netušil.

„Čo sa zo záznamu podarilo získať vášmu oddeleniu?“ spýtal sa Ivarsson a hodil sa na jednu zo stoličiek. Slovo vášmu vyslovil úmyselne s veľmi výrazným vé.

„Čosi,“ odvetil Harry a prešiel k poličke s videokazetami.

„Čosi?“

„Veľa nie.“

„Škoda, že ste neprišli na moju septembrovú prednášku v jedálni. Ak si dobre spomínam, zastúpené boli všetky oddelenia okrem vášho.“

Ivarsson bol vysoký chlap s dlhými hnátmi, jeho plavá ofina ladila s modrými očami. Črty jeho tváre pripomínali manekýnov predvádzajúcich nemecké značky, akých si do svojich reklám často vyberá Hugo Boss. Ešte vždy bol opálený z množstva letných popoludní, ktoré trávil na tenisovom kurte a neskôr zrejme aj v soláriu. Inými slovami, Rune Ivarsson bol muž, ktorého by väčšina ľudí označila za pekného, a tak len potvrdzoval Harryho teóriu o tom, ako ľudská krása a policajná šikovnosť spolu nepriamo súvisia. Čo Ivarssonovi chýbalo v talente vyšetrovateľa, doháňal usilovným budovaním konexií v hierarchii policajnej stanice. Okrem toho disponoval vrodeným sebavedomím, ktoré si mnohí nesprávne vykladali ako vodcovské schopnosti. Táto sebaistota sa v Ivarssonovom prípade opierala výlučne o absolútnu slepotu voči vlastným obmedzeniam, no nezadržateľne ho viedla nahor a raz z neho – priamo či nepriamo – urobí Harryho nadriadeného. Harry nevidel nič zlé na fakte, že priemerní ľudia stúpajú a odchádzajú z vyšetrovaciemu tímu, no pri ľuďoch ako Ivarsson hrozilo, že sa kedykoľvek môžu rozhodnúť vstúpiť do vyšetrovania, postaviť sa na čelo a do cesty ľudom, ktorí svojej robote skutočne rozumejú.

„Niečo nám ušlo?“ spýtal sa Harry a prstom pomaly prechádzal po etiketách na videokazetách.

„Možno nie,“ mykol plecom Ivarsson. „Teda, ak vás nezaujímajú tie drobnosti, ktoré napokon vedú k odhaleniu páchateľa.“

Harry odolal pokušeniu vysvetliť mu, že na prednášku neprišiel, lebo od návštevníkov Ivarssonových prechádzajúcich vystúpení vedel, že jeho jediným zámerom je chvastať sa, keďže odkedy sa ujal miesta šéfa úseku lúpežných prepadnutí, percento objasnenia trestných činov stúplo z tridsaťpäť na päťdesiat. Obchádzal pritom fakt, že tento nárast môže súvisieť aj so zdvojnásobením počtu zamestnancov oddelenia, celkovým rozšírením právomocí tímu v otázke vyšetrovacích metód a v neposlednom rade s tým, že oddelenie sa zbavilo svojho najhoršieho vyšetrovateľa – Runeho Ivarssona.

„Mňa to trochu zaujíma,“ zdvihol zrak Harry. „Tak mi povedz, ako ste vyriešili toto.“ Vytiahol jednu kazetu s etiketou: 20. 11. 1994. Banka Sparebanken NOR, Manglerud.

Ivarsson sa usmial. „Veľmi rád. Dostali sme ich klasickým spôsobom. Auto menili na skládke v Alnabru, kde zapálili to, na ktorom predtým ušli. Nezhorelo však úplne. Našli sme v ňom rukavice jedného z páchateľov so stopou DNA, ktorú sme porovnali s DNA tých, ktorých naši vyšetrovatelia po zhliadnutí videozáznamu určili za možných páchateľov. DNA jedného z nich sa zhodovala. Ten idiot dostal štyri roky, lebo vystrelil jeden varovný výstrel do stropu. Ešte niečo, Harry?“

„Hm.“ Harry zamával kazetou. „Aká to bola stopa DNA?“

„Veď som ti povedal: taká, čo sa zhodovala.“ Ivarssonovi šklblo ľavým okom.

„Dobre, ale čo to bolo? Odumretá koža? Necht? Krv?“

„Je to dôležité?“ Ivarsson znervóznel.

Harry sám seba napomenul, aby držal hubu a nehral sa na Dona Quijota. Ľudia ako Ivarsson to aj tak nikdy nepochopia.

„Možno nie,“ mykol napokon plecom. „Teda, ak nás nezaujímajú tie drobnosti, ktoré napokon vedú k odhaleniu páchateľa.“

Ivarsson prevŕtal Harryho pohľadom. V zvukovo izolovanej miestnosti ticho trhalo bubienky. Ivarsson sa nadýchol.

„Chĺpky z hánok.“

Obaja muži sa otočili na Beate. Harry na ňu takmer zabudol. Oboch premerala pohľadom a šeptom zopakovala:

„Chĺpky z hánok. To sú tie chĺpky na prstoch... nevolá sa to...“

Ivarsson si odkašľal: „Bol to chlp. Ale bol to – bez toho, aby sme museli zachádzať do podrobností – chlp z oblasti hánok. Však, Beate?“ Ani nečakal na odpoveď a ukazovákom jemne poklepkal po sklíčku svojich hodiniek. „Musím bežať. Príjemnú zábavu s filmom.“

Vo chvíli, keď buchli dvere, Beate vzala Harrymu kazetu z ruky a vložila ju do prehrávača.

„Boli to dva chlpy,“ povedala bez toho, aby na Harryho pozrela. „V ľavej rukavici. Z hánok. A tá skládka bola v Karihaugene, nie v Alnabru. Ale štvorročný trest sedí.“

Harry na ňu prekvapene pozrel. „Neudialo sa to zopár rokov pred tým, ako ste nastúpili?“

Mykla plecom a stlačila prehrávanie. „Stačí čítať policajné správy.“

„Hm,“ vydýchol Harry a úkosom na ňu pozrel. Potom sa lepšie usadil. „Poďme sa pozrieť, či nám aj tento páchateľ nezanechal nejaké chĺpky.“

V prehrávači to zabzučalo a Beate zhasla svetlo. V tej chvíli, kým ich ešte ožarovalo modré svetlo odrážajúce sa z plátna, sa Harrymu v hlave premietol iný film. Bol krátky, trval len niekoľko sekúnd, scéna ponorená v modrom matnom svetle už dávno zrušeného klubu Waterfront na Aker Brygge. Nevedel, ako sa volá žena s usmievavými hnedými očami, ktorá sa pokúša prekričať hudbu. Hrali nórsky pop. Green on Red. Jason and The Scorchers. Do koly si nalieval Jim Beam a sral na to, ako sa volá. No na druhý večer už poznal jej meno, keď uvoľnili všetky kotvy a v posteli s bezhlavým koňom na čele vyrážali na svoju prvú spoločnú plavbu. Harry cítil opäť to isté teplo, aké ho zaplavilo, keď včera v telefóne počul jej hlas.

Potom sa začal druhý film.

Starec vyrazil na svoju expedíciu k priehradke. Každých päť sekúnd ho zachytávala kamera z iného uhla.

„Thorkildsen z TV2,“ kývla Beate.

„Nie. August Schultz.“

„Myslím na ten strih,“ vysvetlila mu Beate. „Vyzerá to ako práca Thorkildsena z TV2. Občas niekde chýba desatina sekundy...“

„Chýba? Ako to vid...?“

„Na rôznych detailoch. Všímaj si pozadie. Červená mazda za oknom bola uprostred záberu dvoch kamier. Predmet nemôže byť na dvoch miestach naraz.“

„Chceš tým povedať, že niekto manipuloval so záznamom?“

„Nie. Záznam všetkých šiestich kamier vo vnútri a jednej vonku ide na rovnakú kazetu. Na origináli je prestrih medzi oboma kamerami taký rýchly, že záber len prebleskne. Preto ho treba redigovať, aby sme dostali súvislejšie sekvencie. Niekedy používame ľudí z televízie, keď nemáme vlastné kapacity. Ľudia ako Thorkildsen sa občas hrajú s časovým kódom, pre diváka to tak vyzerá krajšie, záber nie je taký trhaný. Zrejme je to profesiová neuróza.“

„Profesiová neuróza,“ zopakoval Harry. Uvedomil si, že takéto slovo nepatrí do úst mladého dievčaťa. Žeby napokon nebola až taká mladá? Od chvíle, keď zhasli svetlo, niečo sa na nej zmenilo. Uvoľnila sa, hovorila istejším hlasom, začala mu tykať.

Lupič vstúpil do banky a zreval. Jeho hlas znel vzdialene a tupo, akoby kričal spod vankúša.

„Čo hovoríš na toto?“

„Je to Nór. Hovorí po anglicky, aby sme nespoznali jeho dialekt, prízvuk, alebo nejaké typické slová, ktorými by sme ho vedeli spojiť s predchádzajúcimi lúpežami. Má lesklé šaty, nepúšťajú chĺpky, ktoré by sme mohli nájsť v aute, v ktorom unikal, v byte, kde sa skrýval, či uňho doma.“

„Hm. Ešte niečo?“

„Všetky otvory v oblečení má prelepené, aby nezanechal nijaké stopy DNA. Vlasy, pot a podobne. Všimni si, že aj nohavice má oblepené okolo čižiem a rukávy páskou prilepené k rukaviciam. Predpokladám, že si polepil aj celú hlavu a obočie.“

„Je to teda profík?“

Mykla plecom. „Osemdesiat percent bankových lúpeží páchateľ naplánuje menej ako týždeň vopred a vykonajú ich ľudia pod vplyvom alkoholu alebo drog. Táto lúpež bola pripravená a páchateľ vyzerá triezvy.“

„Podľa čoho to vidíš?“

„Ak by sme mali ideálne svetlo a lepšie kamery, mohli by sme sa mu pozrieť na detail zreničiek. Teraz sa musíme riadiť podľa jeho pohybov. Pohybuje sa pokojne a zvažuje každý krok, vidíš? Ak niečo užil, určite nie speed ani amfetamín. Možno rohypnol. Ten je u bankových lupičov obľúbený.“

„Prečo?“

„Banková lúpež je extrémny zážitok. Nepotrebuješ speed, skôr naopak. Minulý rok do banky DnB na námestí Solli plass vstúpil chlap so samopalom, vyprázdnil zásobník do stropu a stien a ušiel bez peňazí. Sudcovi povedal, že užil toľko amfetamínu, že to musel zo seba dostať von. Ak to tak môžem povedať, mám radšej lupičov pod vplyvom rohypnolu.“

Harry kývol k plátnu: „Pozri na Gretteovej rameno za priehradkou číslo jeden, stláča alarm. A od tej chvíle je zvuk na zázname oveľa lepší. Prečo?“

„Alarm je napojený na videozáznam a po jeho vyvolaní sa film nahráva väčšou rýchlosťou. Vďaka tomu získavame lepšie zábery a lepší zvuk. Dosť dobrý na to, aby sme mohli analyzovať páchateľov hlas. A vtedy mu nepomôže ani fakt, že hovorí po anglicky.“

„Je to naozaj také presné?“

„Zvuk našich hlasiviek je rovnako presný ako odtlačky prstov. Ak by sme nášmu analytikovi na technickej univerzite v Trondheime dali záznam desiatich slov, vedel by ho spojiť s druhým hlasom s deväťdesiatpäťpercentnou istotou.“

„Hm. Nie však pri kvalite, akú máme pred spustením alarmu, však?“

„Vtedy je to menej presné.“

„Preto najprv kričí po anglicky a potom, keď predpokladá, že sa alarm spustil, nechá za seba hovoriť Stine Gretteovú.“

„Presne tak.“

Mlčky sledovali lupiča v čiernom, ako preskakuje nízke dvere, prikladá Gretteovej k hlave zbraň a niečo jej šepká do ucha.

„Čo hovoríš na jej reakciu?“ spýtal sa Harry.

„Prečo?“

„Výraz tváre. Pôsobí relatívne pokojne, nezdá sa ti?“

„Nezdá sa mi nič. Z výrazu tváre málokedy zistíš niečo dôležité. Predpokladám, že má pulz okolo stoosemdesiat.“

Videli, ako sa Helge Klementsen skláňa k sejfu.

„Verím, že sa oňho poriadne postarajú,“ potichu povedala Beate a zavrtela hlavou. „Viem o ľuďoch, ktorí sa po takomto prepade zbláznili.“

Harry nepovedal nič. Tento výrok zrejme prevzala od niektorého zo svojich starších kolegov.

Páchateľ sa otočil a do kamery ukázal šesť prstov.

„Zaujímavé,“ zamrmlala Beate a niečo si poznačila bez toho, aby spustila pohľad z plátna. Harry ju kútikom oka pozoroval a videl, ako sa pri výstrele strhla. Na plátne páchateľ preskakoval pult a s plecniakom vybiehal k dverám, Beate zmeravela a pero jej vypadlo z ruky.

„Tie posledné zábery sme nedali na internet ani do televízie,“ konštatoval Harry. „Teraz ho berie kamera vonku.“

Videli, ako páchateľ rýchlym krokom na zelenú prechádza ulicou Bogstadsveien a odbočuje smerom k Industrigata. Potom zmizol z obrazu.

„A polícia?“ spýtala sa Beate.

„Najbližšia policajná stanica leží na ulici Sørkedalsveien, osemsto metrov od banky. Aj tak im to od spustenia alarmu do príchodu trvalo tri minúty. Páchateľ mal tak na útek takmer stodvadsať sekúnd.“

Beate zamyslene hľadela na plátno, kde prechádzali ľudia a autá, akoby sa nič nebolo stalo.

„Útek naplánoval rovnako dobre ako samotnú lúpež. Auto čakalo za rohom, aby ho nezachytili bezpečnostné kamery. Mal šťastie.“

„Možno,“ prikývol Harry. „No na druhej strane nepôsobí ako človek, ktorý svoj plán postaví na šťastí, či nie?“

Beate mykla plecom. „Väčšina bankových lúpeží vyzerá premyslene, ak sa vydarí.“

„Máš pravdu. Tu však mal pomerne veľkú šancu zmiznúť, skôr než príde polícia. V piatok v tomto čase bola väčšina hliadok zapojená na iných miestach, presnejšie...“

„... pri rezidencii amerického veľvyslanca!“ vykríkla Beate a buchla sa po čele. „Anonymný telefonát o bombovom útoku. V piatok som mala voľno, no videla som to v televíznych správach. A práve teraz, keď sú všetci hysterickí – jasné, že tam boli všetci do poslednej nohy!“

„Bombu nenašli.“

„Samozrejme, že ju nenašli. Bol to len klasický trik, ako počas lúpeže odpútať pozornosť polície na iné miesto.“

Zvyšok záznamu si pozreli v dokonalom tichu. August Schultz čakal na kraji cesty. Červená skočila na zelenú a potom späť na červenú bez toho, aby vykročil. Na čo čaká? Na čosi výnimočné, možno mimoriadne dlhú sekvenciu so zeleným panáčikom, či na akúsi storočnú vlnu semaforov? Možno sa čoskoro dočká. V diaľke už počuť sirény policajných áut.

„Niečo tu nesedí,“ konštatoval.

Beate Lønnová mu odpovedala povzdychom starého harcovníka: „Vždy niečo nesedí.”

Potom sa film skončil a na plátne sa zjavilo zrnenie.

4 / Ozvena

„Sneh?“

Harry kričal do mobilného telefónu, kráčajúc hore ulicou.

„Jasnačka,“ odvetila Rachel pri zlom spojení z Moskvy. Každé slovo opakovala praskavá ozvena. „... čka.“

„Haló?“

„Je tu strašná zima... ma. Vnútri aj vonku... ku.“

„A v súdnej sieni?“

„Aj tam sme na bode mrazu. Keď sme tu bývali, jeho matka ma prehovárala, aby som aj s Olegom ušla. Teraz hádže na mňa nenávistné pohľady spolu s ostatnými... mi.“

„Ako sa to vyvíja?“

„Ako to mám vedieť?“

„Nuž, si právnička. Okrem toho hovoríš po rusky.“

„Harry. Spolu s ďalšími stopäťdesiatimi miliónmi Rusov nemám potuchy, ako funguje tunajší právny systém. Chápeš? ... peš?“

„Chápem. Ako to berie Oleg?“

Harry zopakoval otázku, no nedostával odpoveď. Pozrel sa na displej, aby skontroloval, či sa neprerušilo spojenie, no sekundy bežali ďalej. Priložil si telefón späť k uchu.

„Haló?“

„Harry, počujem ťa strašne... ne. Túžim po tebe besne... ne. Smeješ sa? ... sa?“

„Sama sebe odporuješ. Môže za to ozvena.“

Harry prišiel k bráne domu, vytiahol kľúč a odomkol.

„Harry, nemáš pocit, že ti volám pričasto?“

„Samozrejme, že nemám ten pocit.“

Kývol Alimu, ktorý sa pokúšal cez dvere pivnice prepchať sánky. „Milujem ťa. Si tam? Milujem ťa! Haló?“

Harry bezradne zdvihol zrak z mŕtveho mobilného telefónu a objavil žiarivý úsmev svojho pakistanského suseda.

„Ale áno, Ali. Aj teba,“ zamrmlal, vyťukávajúc Rachelino číslo.

„Stačí stlačiť Repeat,“ usmieval sa Ali.

„Čo?“

„Nič. Prosím ťa, povedz mi, ak budeš chcieť prenajať povalu. Veď ju aj tak nepoužívaš.“

„Ja mám aj povalu?“

Ali zagúľal očami. „Ako dlho tu už bývaš, Harry?“

„Hovoril som, že ťa milujem.“

Ali sa spýtavo zahľadel na Harryho, ktorý naňho odmietavo mávol a naznačil mu, že opäť telefonuje. Vybehol po schodoch. Kľúče držal pred sebou, akoby sa prútikom vo vystretej ruke pokúšal nájsť vodu.

„Teraz už môžeme hovoriť,“ pokračoval Harry, keď zatvoril dvere svojho sparťansky zariadeného, no udržiavaného dvojizbového bytu, ktorý za pár korún kúpil koncom osemdesiatych rokov, keď bol trh s nehnuteľnosťami na dne. Harry si niekedy namýšľal, že pri jeho kúpe minul všetko svoje životné šťastie.

„Harry, tak rada by som ťa tu mala teraz pri sebe. Aj Olegovi chýbaš.“

„Povedal to?“

„Nemusí to hovoriť. Vy ste iní.“

„Počúvaj, len teraz som ti povedal, že ťa milujem. Trikrát. Všetko počul môj sused. Vieš, akú to má hodnotu?“

Rachel sa zasmiala. Harry jej smiech miloval. Miloval ho od prvej chvíle. Už vtedy mu inštinkt hovoril, že by dal čokoľvek za to, aby ho počul často. Každý deň.

Odkopol topánky a usmial sa, keď videl, že naňho bliká odkazovač. Na to, aby vedel, že mu už predtým volala Rachel, nemusel byť veštec. Nikto iný mu na jeho pevnú linku netelefonoval.

„Ako vieš, že ma ľúbiš?“ podpichla ho Rachel. Ozvena zmizla.

„Cítim také teplo v... ako sa to povie?“

„V srdci?“

„Nie. Hlbšie v tele a o kúsok nižšie. Obličky? Pečeň? Slezina? Áno, presne tam. Cítim neskutočné teplo v slezine.“

Harry si nebol istý, či na druhej strane linky počuje smiech alebo plač. Stlačil prehrávanie na odkazovači.

„Verím, že o štrnásť dní sme doma,“ počul Rachel v telefóne, kým ju neprehlušil hlas z odkazovača:

„Ahoj, to som zasa ja...“

Harry cítil, ako sa mu zastavilo srdce. Zareagoval, skôr ako mu mozog stihol vyslať pokyn. Stlačil STOP. Ozvena tých slov, vyslovených zachrípnutým, zmyselným ženským hlasom, akoby sa naďalej odrážala od stien.

„Čo to bolo?“

Harry zadržal dych. V mozgu sa mu zjavila myšlienka, ktorá sa drala na povrch, no prišla neskoro: „Len rádio.“ Odkašľal si. „Keď budeš vedieť, ktorým letom priletíte, povedz mi. Prídem vás počkať na letisko.“

„Samozrejme, že ti to poviem,“ odvetila zaskočená.

Vzniklo trápne ticho.

„Počúvaj, musím bežať,“ nadýchla sa Rachel. „Zavolám ti o ôsmej?“

„Áno. Teda nie. Nemôžem.“

„Naozaj? Tak verím, že sa aspoň raz zabavíš.“

„Nuž,“ zhlboka vydýchol Harry, „idem von so ženou.“

„Pozrime sa! Kto je tá šťastná?“

„Beate Lønnová. Nová na úseku lúpežných prepadnutí.“

„A prečo idete von?“

„Ideme vyspovedať manžela Stine Gretteovej. To je tá, čo ju zastrelili počas lúpeže na Bogstadveien, o ktorej som ti hovoril. A šéfa pobočky.“

„Bav sa. Zavoláme si zajtra. Oleg ti chce zaželať dobrú noc.“

Harry počul kroky drobných nožičiek a chvíľu nato chlapcov nadšený výkrik.

Keď položili, Harry zostal nehybne stáť vo dverách a civel do zrkadla. Ak je jeho teória pravdivá, práve sa pozerá na zdatného policajta. Dve krvou podliate oči po oboch stranách mohutného koreňa nosa s jemnou sieťou modrých krvných cievok na bledej, kostnatej tvári s hlbokými pórmi. Vrásky vyzerali ako náhodné zárezy nožom do kôry stromu. Ako sa to stalo? V zrkadle videl fotografiu usmievavého, opáleného chlapca so svojou sestrou. Harry však netúžil po stratenej kráse a mladosti. Až teraz si to uvedomil. Vo svojich vlastných črtách hľadal zradu, uhýbanie, zbabelosť, jednoducho to, čo ho práve primälo porušiť jeden z mála sľubov, ktoré sám sebe kedy dal: že nikdy – nikdy v živote, za nijakých okolností – nebude klamať Rachel. Že vo všetkých búrkach, ktoré prídu – a určite nebude jedna –, ich vzťah nepostaví na klamstve. Prečo to teda urobil? Je pravda, že s Beate pôjdu za Grettem, prečo však Rachel nepovedal, že potom sa stretne s Annou? Je to stará láska, len krátka, búrlivá epizóda, ktorá na ňom zanechala stopy, ale nič viac. Len sa porozprávajú, dajú si kávu, povedia jeden druhému, ako sa ich život vyvíjal potom. A vrátia sa každý k svojmu životu.

Harry stlačil prehrávanie, aby si vypočul zvyšok odkazu. Miestnosť naplnil Annin hlas: „... teším sa, že ťa večer uvidím v M. Len dve veci. Mohol by si sa cestou zastaviť u zámočníka na ulici Vibes gate a vyzdvihnúť kľúče, čo som si objednala? Majú otvorené do siedmej. Už som im hovorila, že prídeš ty. A urobíš mi radosť? Oblečieš si tie rifle, v ktorých sa mi tak páčiš?“

Hlboký, trochu zachrípnutý smiech. Akoby miestnosť vibrovala spolu s ním. Nezmenila sa. O tom nebolo pochýb.

5 / Nemezis

Doskorej októbrovej tmy dážď vosvetle vchodovej lampy nadkeramickou tabuľkou kreslil čiary. Harry si nanej prečítal, že tu bývajú Espen, Stine aTrond Gretteovci. Tu znamenalo jeden zbytov vradovej zástavbe naulici Disengrenda. Stlačil zvonček apoobzeral sa okolo seba. Ulicu tvorili štyri dlhé domy uprostred veľkého dvora, ktorý obkolesovali ďalšie obytné domy. Celý výjav Harrymu pripomínal kruhovú obranu dobyvateľov prérií Severnej Ameriky predútokom Indiánov. Amožno to tak aj bolo. Domy postavili všesťdesiatych rokoch prerozširujúcu sa strednú triedu. Pôvodní obyvatelia robotníckych ulíc Disenveien aTraverveien možno už vtedy tušili, že prišli noví páni, ktorí čoskoro prevezmú moc vkrajine.

„Zdá sa, že nie je doma,“ konštatoval Harry aešte raz stlačil zvonček. „Si si istá, že pochopil, že prídeme dnes popoludní?“

„Nie.“

„Nie?“ Harry sa otočil kBeate, ktorá sa krčila poddáždnikom. Mala košeľu atopánky navysokých opätkoch. Keď ho vyzdvihovala predSchrøderom, ihneď mu napadlo, že je oblečená ako napríjemné posedenie vštýlovej kaviarni.

„Grette mi dohodu potvrdil dvakrát,“ vysvetlila mu. „No pôsobil... trochu mimo.“

Harry sa nahol cezzábradlie apritlačil nos nakuchynské okno. Vdome bola tma, videl len biely kalendár slogom banky Nordea, zavesený nastene.

„Poďme späť,“ navrhol.

Vtej chvíli niekto prudko otvoril okno ususedov. „Hľadáte Tronda?“

Žena hovorila ukážkovým bergenským dialektom ajej r zaškrípalo tak, že znelo ako zvuk vykoľajeného vlaku. Harry hľadel doopálenej vráskavej tváre, ktorá akoby sa nevedela rozhodnúť, či sa chce priateľsky usmievať, alebo tváriť smutne.

„Hľadáme Tronda,“ prikývol Harry.

„Ste príbuzní?“

„Sme zpolície.“

„Rozumiem,“ prikývla žena asňala si pohrebnú masku. „Myslela som si, že ste mu prišli vyjadriť úprimnú sústrasť. Chudák, išiel natenisový kurt.“

„Natenisový kurt?“

Mávla rukou. „Tam nakonci dvora. Je tam už odštvrtej.“

„Ale veď je tma,“ namietla Beate. „Aprší.“

Žena mykla plecom. „Asi zaháňa smútok zoStininej smrti.“ Vysloviť r jej trvalo tak dlho, že si Harry spomenul narapkáče, ktoré si ako chlapci vOppsale upevňovali nakolesá bicyklov, aby ich bolo naceste lepšie počuť.

„Aj ty si zvýchodného Osla, však?“ spýtal sa Harry, keď sBeate kráčali smerom, ktorým ich poslala žena. „Alebo sa mýlim?“

„Nie,“ odvetila krátko Beate.

Tenisový kurt naozaj ležal nakonci dvora. Už zdiaľky počuli tupé údery tenisovej rakety domokrej loptičky azavysokým plotom rozoznávali postavu, ktorá vytrvalo podávala vrýchlo sadajúcej jesennej tme.

„Haló!“ zakričal Harry, keď prišli kplotu, no muž sraketou nereagoval. Až teraz si všimli, že je oblečený vsaku, košeli akravate.

„Pán Grette?“

Loptička dopadla dočiernej mláky, odrazila sa, vrazila doplota avystrekla nanich jemnú spŕšku dažďovej vody, ktorú Beate zachytila dáždnikom.

Beate stlačila kľučku nabránke. „Zamkol sa tam,“ zašepkala.

„Tu je Hole aLønnová zpolície,“ zakričal Harry. „Máme svami dohodnuté stretnutie... Doriti!“ Harry si všimol loptičku až vochvíli, keď narazila naplot auviazla len pár centimetrov predjeho tvárou. Vytrel si zočí vodu apozrel podseba. Vyzeral, akoby ho niekto nasprejoval červenohnedou špinavou vodou. Keď videl, že sa muž pripravuje naďalšie podanie, inštinktívne sa odvrátil.

„Pán Grette!“ Harryho hlas sa ozýval medzi domami. Videli, ako tenisová loptička vykreslila oblúk vosvetle okolitých okien azmizla vtme. Harry sa opäť obrátil kukurtu, práve včas, aby videl, ako sa knemu sošialeným revom blíži tmavá postava. Plot sa zaknísal, no nárazu útočiaceho tenistu odolal. Muž padol nazem, vstal aopäť sa vrhol naplot. Spadol, vstal aznova zaútočil.

„Panebože, zbláznil sa,“ zamrmlal Harry. Automaticky ustúpil okrok, keď sa biela tvár sdoširoka otvorenými očami zjavila priamo predním. Beate vytiahla baterku anamierila ju naGretteho, ktorý visel vpletive. Čierne, mokré vlasy sa mu lepili načelo, pohľadom akoby hľadal pevný bod. Pomaly skĺzal kzemi ako dažďová kvapka naokne, kým bezvládne neklesol naantuku.

„Čo teraz?“ spýtala sa Beate.

Harry cítil, ako mu čosi škrípe podzubami, odpľul si avosvetle baterky videl, že prežúva antuku.

„Zavoláš sanitku. Zatiaľ prinesiem zauta kliešte.“

„Apotom dostal čosi naupokojenie?“ spýtala sa Anna.

Harry prikývol aodpil si zkoly.

Noví obyvatelia elegantného západného Osla okolo nich nabarových stoličkách popíjali víno, miešané drinky akolu light. M bola ako väčšina kaviarní vOsle – mestská svojím provinčným anaivným, no zároveň sympatickým spôsobom. Harry si spomenul naDisa, slušného, šikovného spolužiaka. Raz mu vtriede objavili malý zápisník, doktorého si značil všetky výrazy, čo používali trendy chalani vtriede.

„Toho chudáka odviezli donemocnice. Museli sme sa vrátiť ksusedke, ktorá nám prezradila, že každý večer odsmrti svojej manželky chodil nakurt atrieskal doloptičky.“

„Bože. Ato prečo?“

Harry mykol plecom. „Nie je nič výnimočné, keď ľudia posmrti niekoho blízkeho podľahnú psychóze. Niekto odmieta tú správu prijať atvári sa, že zosnulý ďalej žije. Susedka nám tvrdila, že Stine aTrond boli dokonalí voštvorhre avlete trávili nakurte takmer každé popoludnie.“

„Takže teraz čaká nato, kedy mu žena vráti podanie?“

„Možno.“

„Kristepane! Kúpiš mi pivo, kým sa vrátim ztoalety?“

Anna zoskočila zostoličky akolíšuc sa vbokoch, zmizla vpodniku. Harry sa snažil zaňou nehľadieť. Ani nepotreboval, už videl všetko, čo treba. Okolo očí sa jej zjavilo zopár nových vrások, vjej havraních vlasoch niekoľko šedín, inak sa ani trochu nezmenila. Tie isté čierne oči strochu vystrašeným pohľadom podzrasteným obočím, ten istý úzky, dlhý nos nadvulgárne plnými perami avystúpené lícne kosti, ktoré jej tvári niekedy dávali nenásytný výraz. Možno iní by ju nenazvali peknou, nato mala príliš tvrdé adrsné črty, no jej štíhle telo malo ešte vždy dosť oblín, aby dvaja muži, okolo ktorých prechádzala, prerušili konverzáciu.

Harry si zapálil ďalšiu cigaretu. PoGrettem navštívili aj Helgeho Klementsena, no ani ten im veľa nového nepovedal. Ešte vždy bol všoku, sedel nastoličke svojho dvojizbového bytu naulici Kjelsåsveien astriedavo hľadel nakráľovského pudla, ktorý mu prinohách vrtel chvostom, amanželku, ktorá sa zvŕtala medzi kuchyňou aobývačkou, nosila im kávu anajsuchšie vafle, aké kedy Harry ochutnal. Beatin výber šiat lepšie zapadol domeštianskej domácnosti Klementsenovcov ako Harryho vypraté levisky aschodené martensy. Aj tak však väčšinu času viedol rozhovor Harry. Spani Klementsenovou, ktorá odnapätia nevedela obsedieť, sa porozprával otom, ako počas tohtoročnej jesene nezvyčajne veľa prší aaké ťažké je upiecť typické nórske vafle. Zavše ich prerušil dupot anárek odsusedov oposchodie vyššie. Pani Klementsenová im vysvetlila, že susedova dcéra Ina, chúďa, je gravidná vsiedmom mesiaci smužom, ktorý sa práve pobral kadeľahšie. Ubzikol naostrov Kos, bol to Grék. Vtedy sa slova ujala Beate apokojným hlasom sa obrátila naHelgeho, ktorý musel prestať pozorovať psa, lebo ten práve vybehol dverami. „Aký vysoký bol podľa vás páchateľ?“

Klementsen sa naňu pozrel, vzal šálku apriložil si ju kústam, kde nachvíľu znehybnela, lebo nemohol naraz piť aj hovoriť: „Vysoký. Možno dva metre. Stine bola vpráci vždy veľmi dôsledná.“

„Pán Klementsen, nebol taký vysoký.“

„Tak meter deväťdesiat. Avždy vzorne upravená.“

„Ačo mal oblečené?“

„Niečo čierne, vyzeralo to ako zgumy. Vlete si prvý raz vzala poriadnu dovolenku. Išla naostrov Kos.“

Pani Klementsenová čosi podráždene zamrmlala.

„Ako zgumy?“

„Áno. Aklobúk.“

„Pán Klementsen, akej farby?“

„Červený.“

Vtedy si Beate prestala robiť poznámky achvíľu nato už sedeli vaute.

„Keby sudcovia aporota vedeli, ako málo sa človek môže vtakýchto prípadoch spoliehať nasvedecké výpovede, odmietli by ich považovať zarelevantný dôkaz,“ konštatovala Beate. „Je až fascinujúce, čo všetko vie ľudský mozog sám vytvoriť. Akoby hrôza dávala svedkom naoči okuliare, ktoré robia všetkých páchateľov väčšími ačernejšími, dávajú im viac zbraní apredlžujú sekundy. Páchateľ bol vbanke len očosi dlhšie ako minútu, ale pani Brænneová, žena zapultom najbližšie privchode, tvrdila, že tam bol aspoň päť. Anebol vysoký dva metre, ale meter sedemdesiatosem. Ak nepoužil podrážky, ktoré človeku pridávajú centimetre. Medzi profíkmi to nie je nič výnimočné.“

„Ako vieš odhadnúť jeho výšku tak presne?“

„Podľa videa. Výšku zmeriaš podľa zárubne dverí vochvíli, keď vchádza dnu. Dnes doobeda som bola vbanke, urobila si zopár značiek aešte raz to premerala.“

„Hm. Nanašom oddelení takúto prácu nechávame navyšetrovateľov miesta činu.“

„Meranie výšky podľa videa je očosi zložitejšie, než by sa zdalo. Napríklad, roku 1989 sa vprípade lúpeže vbanke DnB naKaldbakkene vyšetrovatelia sekli otri centimetre. Atak si to radšej meriam sama.“

Harry sa naňu krátko pozrel. Chcel sa jej spýtať, prečo sa rozhodla stať policajtkou. Namiesto toho ju poprosil, aby ho vysadila predkľúčovou službou naulici Vibes gate. Kým vystúpil, spýtal sa jej, či si všimla, že Klementsen nevylial ani kvapku kávy, hoci ju pocelý čas držal priústach vroztrasených rukách. Nevšimla si to.

„Páči sa ti tu?“ spýtala sa Anna, keď sa opäť usadila nastoličke.

„Nuž,“ Harry sa poobzeral, „nie je to môj štýl.“

„Ani môj nie.“ Anna si vzala kabelku avstala. „Ideme kumne.“

„Práve som ti kúpil pivo.“ Harry bradou ukázal naspenený pohár.

„Nebaví ma piť, keď mám piť sama.“ Urobila grimasu. „Harry, prestaň! Poď!“

Vonku medzitým prestalo pršať aumytý, chladný vzduch chutil dobre.

„Pamätáš si ešte ten jesenný deň, keď sme boli vMaridalene?“ spýtala sa Anna, vopchala mu ruku podpazuchu avykročila.

„Nie.“

„Jasné, že si pamätáš. Išli sme vtom tvojom hroznom Ford Escort, kde sa ani nedali zložiť sedadlá.“

Harry sa neveselo usmial.

„Pýriš sa,“ vybuchla nadšene. „Atak si určite pamätáš, ako sme zaparkovali avyšli dolesa. Avšetko to žlté lístie bolo ako...“ Pevnejšie ho zovrela. „Ako posteľ. Útulná posteľ celá zozlata.“ Zasmiala sa apritúlila tesnejšie. „Apotom som ti musela pomáhať rozbehnúť to tvoje zdochnuté auto. Verím, že si sa ho už zbavil.“

„Práve ho mám vservise. Uvidíme.“

„Bože. Hovoríš, ako keby išlo onejakého dobrého priateľa, ktorý leží vnemocnici snádorom.“ Apotichu dodala: „Nemal by si sa vzdávať tak ľahko, Harry.“

Neodpovedal.

„Sme tu,“ usmiala sa. „To si ešte pamätáš, však?“ Zastali predmodrou bránou naulici Sorgenfrigata.

Harry si opatrne uvoľnil rameno. „Počúvaj, Anna,“ začal asnažil sa nevidieť jej varovný pohľad. „Zajtra mám brutálne skoro ráno stretnutie svyšetrovateľmi.“

„Ani neskúšaj.“ Odomkla bránu.

Harry naniečo prišiel, strčil si ruku dovrecka apodal jej žltú obálku. „Zkľúčovej služby.“

„Ach, kľúč. Išlo to vpohode?“

„Chlapec zapultom si dôkladne prezrel môj občiansky preukaz. Musel som podpísať príjem. Zvláštne.“ Harry sa pozrel nahodinky azazíval.

„Privydávaní týchto systémových kľúčov sú veľmi prísni,“ rýchlo mu vysvetlila Anna. „Pasuje navšetky dvere – dvor, domová brána, pivnica, byt, všade.“ Krátko anervózne sa zasmiala. „Nato, aby si si takýto kľúč mohol objednať, potrebuješ písomný súhlas správcu.“

„Chápem,“ prikývol Harry anadýchol sa, aby jej zaželal dobrú noc.

Predbehla ho. Jej hlas znel takmer prosebne. „Len šálku kávy.“

Nadtým istým starým jedálenským nábytkom vtej istej izbe visel ten istý luster. Harrymu sa zdalo, že predtým boli steny svetlé – biele, možno žlté. No už nevedel presne. Teraz modrá farba izbu opticky zmenšila. Možno Anna chcela scvrknúť prázdnotu. Preosamelého človeka nie je jednoduché naplniť tri priestranné izby adve veľké spálne svýškou stropu tri apol metra. Harry si ešte pamätal, ako mu Anna rozprávala, že aj jej stará mama bývala vbyte sama. No netrávila tu veľa času. Bola známa sopranistka, akým vládala spievať, cestovala posvete.

Anna zmizla vkuchyni aHarry nazrel doďalšej izby. Bola prázdna. Jej jediným obyvateľom bol gymnastický kôň veľkosti islandského poníka, ktorý stál uprostred miestnosti naštyroch drevených nohách sdvoma rúčkami nachrbte. Harry pristúpil bližšie aprešiel rukou pojeho chladnej hnedej koži.

„Začala si cvičiť?“

„Pýtaš sa kvôli tomu koňovi?“ zakričala Anna zkuchyne.

„Myslel som si, že natakom čomsi cvičia skôr muži.“

„Samozrejme. Harry, si si istý, že nezvládneš jedno pivo?“

„Som si úplne istý. Ale vážne, načo ho máš?“

Keď začul jej hlas vbezprostrednej blízkosti, strhol sa. „Lebo rada robím veci, ktoré inokedy robia muži.“

Harry sa otočil. Vyzliekla si pulóver. Jednu ruku si položila nabok, druhou sa opierala ozárubňu dverí. Vposlednej chvíli sa mu podarilo odvrátiť zrak.

„Kúpila som ho odjedného gymnastického klubu. Chcem zneho urobiť umelecké dielo. Inštaláciu. Čosi ako Kontakt. To si predsa musíš pamätať.“

„Myslíš natú škatuľu sozávesom, doktorej mal človek strčiť ruku? Avovnútri bola kopa umelých rúk, ktoré mal akože pozdraviť.“

„Alebo pohladkať. Alebo snimi flirtovať. Alebo ich odmietnuť. Vnútri boli ohrievacie telesá, vďaka ktorým mali ruky teplotu ľudského tela. Vtom bol celý fígeľ, však? Každý si myslel, že sa niekto skrýva podstolom. Poď, ukážem ti niečo iné.“

Vykročil zaňou doďalšej izby. Otvorila posuvné dvere. Chytila ho zaruku avtiahla dotmy. Keď sa rozsvietilo svetlo, hľadel napozlátenú lampu vtvare ženského tela, ktoré vjednej ruke držalo váhu avdruhej meč. Tri svetlá boli umiestnené nakonci meča, naváhe anaženinej hlave, akeď sa Harry otočil, videl, že každé znich osvetľuje inú olejomaľbu. Dva obrazy viseli nastene, tretí, očividne ešte nedokončený, stál nastatíve. Vrohu bola pripevnená paleta sožltými ahnedými fľakmi.

„Čo sú to zaobrazy?“

„Portréty, nevidíš?“

„Aha. Toto sú oči?“ Ukázal nadva body. „Atoto ústa?“

Anna sklonila hlavu. „Ak chceš. Sú to traja muži.“

„Poznám ich?“

Anna naHarryho dlho zamyslene hľadela. Potom sa nadýchla: „Nie, myslím, že ani jedného znich nepoznáš. Ale môžeš ich spoznať. Ak naozaj chceš.“

Harry sa zahľadel pozornejšie.

„Povedz mi, čo vidíš.“

„Vidím svojho suseda sosánkami. Vidím chlapca, ktorý vychádza zozadnej miestnosti vkľúčovej službe, keď ja vychádzam naulicu. Avidím čašníka vbare M. APera Ståleho Lønninga.“

Zasmiala sa. „Vedel si, že sietnica oka obracia veci naruby atvoj mozog ich tak zachytáva vzrkadlovom obraze? Ak človek chce vidieť veci také, aké skutočne sú, mal by navšetko hľadieť vzrkadle. Vtedy by si naobrazoch videl iných ľudí.“ Jej oči sa rozžiarili aHarry sa neodvážil oponovať, že sietnica obracia veci dole hlavou, nie zrkadlovo. „Harry, toto bude moje vrcholné majstrovské dielo. Chcem, aby si ma vďaka nemu ľudia pamätali.“

„Vďaka týmto portrétom?“

„Nie. To je len súčasť diela. Ešte nie je hotové. Len počkaj.“

„Hm. Má už aj meno?“

„Nemezis,“ odvetila potichu.

Spýtavo sa naňu pozrel aich pohľady sa doseba zakliesnili.

„Podľa bohyne.“

Tieň jej zakryl časť tváre. Harry uhol pohľadom. Už videl dosť. Jej prehnutý chrbát, ktorý sa priam dožadoval partnera natanec, jej noha položená preddruhú, akoby sa nevedela rozhodnúť, či chce prísť, alebo odísť, jej prsia, ktoré sa dvíhali aklesali, aštíhly krk shrubou žilou, kde takmer videl jej pulzujúci tep. Cítil teplo aslabý závrat. Čo to povedala? „Nemal by si sa tak ľahko vzdávať.“ Vzdal sa?

„Harry...“

„Musím ísť.“

„Ani bohovi,“ zasmial sa aobrátil ju nachrbát. Drevení diabli sa naňho sprisahanecky usmievali.

„Navždy môj?“

„Áno,“ zastonal avybuchol.

Keď smiech ustal aoni ležali spotení, zakliesnení jeden dodruhého, Anna mu rozprávala, že posteľ starej mame daroval španielsky šľachtic.

„Pokoncerte vSeville roku 1911.“ Nadvihla hlavu, aby jej Harry medzi pery mohol vložiť zapálenú cigaretu.