Bod klamu
Date: 2016-05-24T22:00:00+00:00
Description: V neprístupných končinách Arktídy objaví satelit NASA pod hrubou vrstvou ľadu unikátny nález – tristo rokov starý meteorit so stopami fosílií. Je to naozaj dôkaz existencie mimozemského života? Úradujúci prezident Zach Herney povolá štyroch vynikajúcich vedcov, aby potvrdili pravosť nálezu...
Publisher: Ikar

Dan Brown

DECEPTION POINT

Copyright © 2001 by Dan Brown

Translation © 2004, 2013 by Otakar Kořínek

Jacket design © 2013 by Emil Křižka

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu Deception Point (Pocket Books, a division of Simon

& Schuster, New York 2001) preložil Otakar Kořínek.

Redigovala Viera Prokešová.

Korigovala Martina Šebeková.

Obálku navrhol Emil Křižka, upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 438. publikáciu v elektronickej podobe.

V Ikare prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3549-6

POĎAKOVANIE

S veľkou vďakou Jasonovi Kaufmanovi za skvelé rady a jasnozrivú redaktorskú skúsenosť, Blythe Brownovej za neúnavné rešeršovanie a tvorivý vklad, svojmu dobrému priateľovi Jakovi Elwellovi zo spoločnosti Wieser & Wieser, archívu Národnej bezpečnosti, kancelárii pre styk s verejnosťou NASA, Stanovi Plantonovi, ktorý je naďalej zdrojom informácií o všetkom možnom, Národnej agentúre pre bezpečnosť, glaciológovi Martinovi O. Jeffriesovi a úžasným mozgom Bretta Trottera, Thomasa D. Nadeaua a Jima Barringtona. Vďaka patrí aj Connie a Dickovi Brownovcom, Americkému dokumentačnému projektu spravodajskej politiky, Suzanne O’Neillovej, Margie Wachtelovej, Moreymu Stetnerovi, Owenovi Kingovi, Alison McKinnellovej, Mary a Stephenovi Gormanovcom, April z Mikron Electronics, Esther Sungovej, Národnému leteckému a vesmírnemu múzeu, Dr. Genemu Allmendingerovi, výnimočnej Heide Langeovej zo združenia Stanforda J. Greenburgera a Johnovi Pikovi z Federácie amerických vedcov.

AUTOROVA POZNÁMKA

Delta Force, Národná rekognoskačná agentúra a Space Frontier Foundation sú skutočné inštitúcie. Všetky technológie opísané v tomto románe existujú.

Ak sa tento objav potvrdí, bude to určite jeden z najneuveriteľnejších pohľadov do vesmíru, aký kedy veda umožnila. Jeho dôsledky vzbudzujú taký úžas a sú také ďalekosiahle, že si to ani nemožno predstaviť. Sľubuje to odpovede na niektoré z našich najstarších otázok, no zároveň kladie ďalšie, ešte hlbšie.

Prezident Bill Clinton na tlačovej konferencii

7. augusta 1996 po objave, ktorý je známy ako ALH84001

PROLÓG

Smrť mohla prísť v týchto zabudnutých končinách v nespočetných podobách. Geológ Charles Brophy prežil v divej kráse tohto terénu celé roky, ale nič ho nemohlo pripraviť na taký barbarský a neľudský koniec, aký ho mal stihnúť.

Brophyho štyria huskyovia, ktorí ťahali tundrou sane, naložené geologickými prístrojmi, zrazu spomalili a zdvihli hlavy k oblohe.

„Čo je, chlapci?“ spýtal sa Brophy a zosadol zo saní.

Pod zbiehajúcimi sa búrkovými mračnami sa zjavila v nízkom lete dvojrotorová dopravná helikoptéra, kopírujúca s vojenskou obratnosťou vrcholy ľadovcov.

Čudné, pomyslel si Brophy. Tak ďaleko na severe helikoptéru ešte nevidel. Pristála päťdesiat metrov od neho vo zvírenom mračne bodavého kryštalického snehu. Psy ostražito zaskučali.

Na helikoptére sa odsunuli dvere a vystúpili dvaja muži. Boli oblečení v kompletnom bielom zimnom výstroji, mali pušky a náhlivo zamierili k Brophymu.

„Doktor Brophy?“ zavolal jeden z nich.

Brophyho to zaskočilo. „Odkiaľ viete, ako sa volám? Kto ste?“

„Vyberte si, prosím, vysielačku.“

„Prosím?“

„Rýchlo.“

Zmätený Brophy vytiahol z kožušinového kabátca vysielačku.

„Potrebujeme, aby ste vyslali naliehavú správu. Znížte frekvenciu na sto kilohertzov.“

Sto kilohertzov? Brophymu to nešlo do hlavy. Na takej nízkej frekvencii nemôže nikto nič zachytiť. „Stalo sa dajaké nešťastie?“

Druhý muž zdvihol pušku a namieril ju na Brophyho hlavu. „Niet času na vysvetľovanie. Urobte to.“

Roztrasený Brophy nastavil vysielaciu frekvenciu.

Prvý muž mu podal kartičku s niekoľkými riadkami. „Vyšlite túto správu!“

Brophy pozrel na kartičku. „Tomu nerozumiem. Ide o nesprávnu informáciu. Ne...“ Muž mu pritisol k spánku pušku. Brophy trasľavým hlasom tú nezmyselnú správu vyslal. „Dobre,“ povedal prvý muž. „A teraz nasadnite aj so psami do helikoptéry.“

Brophy pod namierenou puškou vmanévroval zdráhajúce sa psy a sane po šikmej rampe do nákladného priestoru helikoptéry. Len čo sedeli, helikoptéra sa zdvihla a zamierila na západ.

„Kto ste, dočerta?“ vyhŕkol Brophy a pod kožušinovým kabátcom na ňom vyrazil pot. A čo mala znamenať tá správa? Muži neodpovedali.

Keď helikoptéra nabrala výšku, otvorenými dverami vtrhol dnu prúd vzduchu. Brophyho huskyovia zaskučali, ešte vždy zapriahnutí do naložených saní.

„Aspoň zatvorte dvere,“ požiadal. „Nevidíte, že moje psy sa boja?“

Muži neodpovedali.

Keď helikoptéra vystúpila do tisícmetrovej výšky, prudko sa naklonila a odbočila nad mätež priepastí a trhlín v ľade. Muži zrazu vstali. Bez slova schmatli ťažko naložené sane a vystrčili ich z otvorených dverí. Brophy zdesený pozoroval, ako psy márne škrabali labami, aby zadržali obrovskú ťarchu, ktorá ich ťahala von. V mihu zmizli a ostalo za nimi len ťahavé zavytie.

Brophy s krikom vyskočil, no muži ho pevne chytili a ťahali k dverám. Brophy sa meravý od strachu začal oháňať päsťami, aby odrazil mocné ruky, ktoré ho strkali von.

Márne. O chvíľu padal povetrím do ľadových priepastí.

1

Reštaurácia Toulos v susedstve Kongresu sa pýši politicky nesprávnym menu – mladučké teľacie a konské carpaccio –, čím sa paradoxne stala vychyteným raňajkovým miestom washingtonskej mocenskej elity. V toto ráno bolo v Toulose rušno – panovala tam kakofónia štrngotajúceho riadu, strojov na espresso a mobilových rozhovorov.

Hlavný čašník si práve uchlipol z rannej Bloody Mary, keď dnu vstúpila žena. Obrátil sa k nej s nacvičeným úsmevom.

„Dobré ráno,“ pozdravil. „Čím poslúžim?“

Bola to príťažlivá asi tridsaťpäťročná žena v sivých flanelových nohaviciach, konzervatívnych topánkach na nízkom podpätku a v slonovinovej blúzke od Laury Ashleyovej. Držala sa vzpriamene a mala mierne vysunutú bradu. Vyznievalo to rozhodne, ale nie bezočivo. Svetlohnedé vlasy mala učesané na „moderátorku“, čo bol momentálne najpopulárnejší washingtonský účes – bohato našuchorené, pod plecami trocha nakrútené... dosť dlhé, aby to pôsobilo sexi, ale dosť krátke, aby to okoliu pripomenulo, že je podľa všetkého bystrejšia, ako by si človek myslel.

„Trocha som sa oneskorila,“ povedala prirodzeným tónom. „Mám tu raňajkovať so senátorom Sextonom.“

Hlavného nečakane pošteklilo pri žalúdku. Senátor Sedgewick Sexton. Bol tu pravidelným návštevníkom a momentálne patril medzi najznámejšie postavy Ameriky. Minulý týždeň s prevahou zvíťazil v superutorku vo všetkých dvanástich republikánskych primárkach, čím prakticky zabezpečil nomináciu svojej strany do prezidentských volieb. Mnohí sa nazdávali, že má veľkú šancu uchmatnúť na jeseň Biely dom súčasnému kontroverznému prezidentovi. Sextonova tvár sa v poslednom čase zjavovala na obálkach všetkých významných časopisov a celá Amerika bola oblepená plagátmi s jeho mottom: „Prestaňte míňať! Začnite naprávať!“

„Senátor Sexton je vo svojom boxe,“ povedal hlavný. „A vy ste?“

„Rachel Sextonová. Jeho dcéra.“

Ja hlupák! vynadal si hlavný. Podoba bola celkom zjavná. Žena mala senátorove prenikavé oči a elegantné držanie tela – vyžarovala z nej uhladená, nepoddajná ušľachtilosť. Senátorov klasicky pekný vzhľad zrejme preskočil už na najbližšiu generáciu, nečakal na ďalšiu. Rachel Sextonová však nosila toto dobrodenie s pôvabom a so skromnosťou, čo by sa od nej otec mohol učiť.

„Teší ma, že vás spoznávam, slečna Sextonová.“

Keď ju hlavný viedol cez jedálenskú časť, privádzali ho do rozpakov mužské pohľady, ktoré sa do nej zavŕtavali... niektoré diskrétne, iné menej diskrétne. V Toulose jedávalo málo žien a ešte menej ich vyzeralo ako Rachel Sextonová.

„Pekná figúra,“ šepol jeden z mužov. „Sexton si už našiel novú ženu?“

„To je jeho dcéra, ty idiot,“ vysvetlil mu ktosi.

Prvý muž sa zasmial. „Ako poznám Sextona, asi by ju aj tak pretiahol.“

Keď prišla Rachel k stolu, senátor sa práve s kýmsi hlasno zhováral mobilom o svojich najnovších úspechoch. Vrhol na Rachel krátky pohľad a poklopkal si na cartierky, aby jej naznačil, že sa oneskorila.

Iste, ani ja som sa už nevedela dočkať, pomyslela si Rachel.

Jej otec sa volal Thomas, ale už dávno používal ako krstné meno svoje prostredné. Rachel tušila, že sa mu páčila tá aliterácia. Senátor Sedgewick Sexton. Bol to striebrovlasý, zlatoústy politický dravec, požehnaný uhladeným výzorom lekára z televízneho seriálu, čo zhodou okolností jeho hereckým schopnostiam celkom sedelo.

„Rachel!“ Vypol mobil a vstal, aby ju pobozkal na líce.

„Ahoj, otec.“ Jeho bozk neopätovala.

„Vyzeráš vyčerpaná.“

A už sa to začína, pomyslela si. „Dostala som tvoj odkaz. Čo sa deje?“

„Nemôžem pozvať vlastnú dcéru na raňajky?“

Rachel už dávno pochopila, že otec ju málokedy niekam zavolá, ak na to nemá dajaký postranný dôvod.

Sexton sa napil kávy. „Takže ako to u teba beží?“

„Rušne. Vidím, že kampaň ti vychádza.“

„Politiku teraz nechajme.“ Naklonil sa ponad stôl a stíšil hlas. „Ako to ide s tým chlapíkom z ministerstva zahraničia, s ktorým som ťa dal dokopy?“

Rachel vydýchla, premáhajúc nutkanie, aby sa pozrela na hodinky. „Otec, naozaj som nemala čas, aby som mu zavolala. A rada by som, aby si prestal...“

„Na dôležité veci si musíš urobiť čas, Rachel. Bez lásky stráca všetko ostatné význam.“

Rachel si na všeličo spomenula, ale rozhodla sa mlčať. Mnohé by mohla otcovi vyčítať. „Chcel si sa so mnou stretnúť, nie? Povedal si, že je to dôležité.“

„Je.“ Skúmavo si ju premeral.

Rachel cítila, ako sa pod otcovým pohľadom rozpadá jej obranná hrádza. Preklínala jeho silu. Jeho oči, to bol dar – dar, ktorý ho podľa Rachel môže priviesť až do Bieleho domu. Ako šibnutím čarovného prútika sa vedeli zaliať slzami a vzápätí sa tak vyjasniť, že vyzerali ako otvorené okno do účastnej duše. Vyžarovalo z nich puto dôvery. Všetko je založené na dôvere, vravieval jej otec. Rachel stratil už dávno, no rýchlo si získaval celú Ameriku.

„Mám pre teba návrh,“ povedal.

„Budem hádať, dobre?“ odvetila Rachel, aby získala čas a spamätala sa. „Nejaký rozvedený prominent hľadá mladú ženu.“

„Len si nenamýšľaj, moja milá. Už nie si mladá.“

Rachel sa opäť zmocnil onen známy pocit, že medzi nimi vyrastá múr. Pocit, ktorý tak často sprevádzal jej stretnutia s otcom.

„Chcem ti hodiť záchranný pás,“ povedal.

„Neviem o tom, že by som sa topila.“

„Netopíš sa. Prezident sa topí. Mala by si vyskočiť z jeho lode, kým nebude neskoro.“

„O tom sme už hovorili, nie?“

„Mysli na svoju budúcnosť, Rachel. Môžeš pracovať u mňa.“

„Dúfam, že nie preto si ma pozval na raňajky.“

Senátorovo pokojné sebaovládanie trocha povolilo. „Rachel, nevidíš, že tvoja práca uňho sa zle odráža na mne? A na mojej kampani?“

Rachel vzdychla. Túto vec už predebatovali. „Otec, ja nepracujem u prezidenta. Dokonca som sa s ním ani nestretla. Pracujem vo Fairfaxe, uvedom si to konečne!“

„Politika je predstava, Rachel. A tá predstava hovorí, že pracuješ u prezidenta.“

Rachel sa nadýchla, aby sa ovládla. „Vynaložila som veľa úsilia, aby som túto prácu dostala, otec, a nemienim ju nechať tak.“

Sexton prižmúril oči. „Vieš, tvoje sebecké postoje niekedy...“

„Pán senátor?“ Pri ich stole sa z ničoho nič zjavil novinár.

Sextonov zovňajšok okamžite sprívetivel. Rachel zastonala a vzala si z košíka na stole croissant.

„Ralph Sneeden,“ predstavil sa. „Washington Post. Smiem vám položiť zopár otázok?“

Sexton sa usmial a obrúskom si utrel ústa. „S radosťou, Ralph. Ale nech je to rýchlo, aby mi nevychladla káva.“

Sneeden pochopil a zasmial sa. „Pravdaže, pán senátor.“ Vytiahol minimagnetofón a zapol ho. „V televíznych šotoch voláte po zákone, ktorý by zabezpečoval pracujúcim ženám rovnakú mzdu... a po daňových úľavách pre mladé rodiny. Môžete vysvetliť, čo vás k tomu vedie?“

„Určite. Nesmierne obdivujem silné ženy a silnú rodinu.“

Rachel skoro zabehol croissant.

„A ešte k téme rodina,“ pokračoval novinár. „Často spomínate vzdelanie. Navrhli ste vrcholne kontroverzné rozpočtové škrty, aby sa ušlo viac peňazí školám.“

„Som presvedčený, že našou budúcnosťou sú deti.“

Rachel nemohla uveriť vlastným ušiam. Jej otec klesol tak nízko, že cituje populárne pesničky?

„A nakoniec, pán senátor, v posledných týždňoch ste zaznamenali obrovský skok v preferenciách. Prezident má z toho ťažkú hlavu. Chcete dajako komentovať svoje úspechy?“

„Myslím, že to súvisí s dôverou. Američania si pomaly uvedomujú, že prezidentovi nemožno dôverovať, pokiaľ ide o ťažké rozhodnutia, pred ktorými stojí tento národ. Unáhlené míňanie vlády uvrhuje štát každý deň do čoraz hlbšieho zadlženia a Američania začínajú chápať, že je načase prestať míňať a začať naprávať.“

V Rachelinej kabelke sa ozval pager. Zaznelo to ako odklad popravy, ktorú znamenali otcove reči. Za iných okolností by pre ňu prenikavé elektronické pípanie znamenalo nevítané vyrušenie, no tentoraz jej prichodilo takmer melodické.

Sexton pri tomto vyrušení zlostne zazrel.

Rachel vylovila z kabelky pager a stisla vopred nastavenú sériu piatich čísel, ktorá potvrdzovala, že práve ona je osoba, ktorá drží v ruke pager. Pípanie zmĺklo a rozblikal sa displej. O pätnásť sekúnd dostane zabezpečenú textovú správu.

Sneeden sa usmial na Sextona. „Ako vidím, vaša dcéra je veľmi zamestnaný človek. Dobre padne vidieť, že vy dvaja si v programoch nájdete voľné okienko, aby ste sa spolu najedli.“

„Ako som povedal, rodina je na prvom mieste.“

Sneeden prikývol a stvrdol mu pohľad. „Môžem sa vás spýtať, pán senátor, ako vy a vaša dcéra zvládate konflikt záujmov?“

„Konflikt záujmov?“ Sexton nachýlil hlavu s úprimným údivom na tvári. „Aký konflikt máte na mysli?“

Rachel zdvihla oči a pri otcovom hereckom kúsku sa uškrnula. Presne vedela, o čo tu ide. Svinskí novinári, pomyslela si. Polovica z nich je na výplatnej páske politikov.

Takú otázku volajú novinári grapefruit – je to otázka, ktorá sa zdá na telo, ale v skutočnosti ide o vopred pripravenú nahrávku – pomalý lob, ktorý otec zasmečuje von z kurtu, aby sa prečistil vzduch.

„Nuž, pán senátor...“ Sneeden zakašľal, predstierajúc, že je zo senátorovej otázky nesvoj. „Konflikt, ktorý spočíva v tom, že vaša dcéra pracuje u vášho protivníka.“

Senátor Sexton vybuchol v smiech, čím hneď otupil výbušnosť otázky. „Ralph, po prvé, s prezidentom nie sme protivníci. Sme len dvaja vlastenci s rozdielnymi názormi na to, ako viesť krajinu, ktorú máme obaja radi.“

Sneeden zažiaril. Mal, čo chcel. „A po druhé?“

„Po druhé, moja dcéra nie je zamestnaná u prezidenta. Pracuje v spravodajskej oblasti. Zhromažďuje spravodajské informácie a postupuje ich Bielemu domu. Je to celkom subalterné postavenie.“ Odmlčal sa a pozrel na Rachel. „Vlastne ani neviem, či si sa niekedy s prezidentom stretla, moja milá?“

Rachel ho preklala zlostným pohľadom. Oči jej blčali.

Znova zapípalo a ona uprela pohľad na displej, kde vyskočil odkaz.

– HLST RDNRA HND –

Ihneď si to dešifrovala a zamračila sa. Odkaz bol nečakaný a s najväčšou pravdepodobnosťou znamenal niečo zlé. No aspoň má zámienku na odchod.

„Páni, krváca mi srdce, ale musím ísť. Oneskorila som sa do práce.“

Sneeden však rýchlo povedal: „Ešte kým odídete, slečna Sextonová, mohli by ste povedať niečo k chýrom, že ste dali podnet na tieto spoločné raňajky, aby ste prediskutovali možnosť, že odídete zo svojej práce a zapojíte sa do kampane svojho otca?“

Rachel mala pocit, akoby jej niekto vchrstol do tváre horúcu kávu. Otázka ju zastihla celkom nepripravenú. Vrhla pohľad na otca a z jeho úškrnu vycítila, že táto otázka bola pripravená. Najradšej by bola vyskočila a bodla ho vidličkou.

Sneeden jej strčil pod nos magnetofón. „Prosím...“

Rachel sa doňho zavŕtala pohľadom. „Ralph alebo kto už ste, dočerta, aby vám to bolo jasné – vôbec nemám v úmysle odísť z práce a pracovať u senátora Sextona. Ak napíšete niečo iné, budete potrebovať obuvák, aby ste si ten magnetofón vytiahli zo zadku!“

Sneeden vyvalil oči. Vypol magnetofón a ovládol úsmev. „Obom vám ďakujem.“ Odišiel.

Rachel svoj výbuch vzápätí oľutovala. Zdedila otcov temperament, čo mu nevedela odpustiť. Pokojne, Rachel. Vždy pokojne.

Otec na ňu znechutene pozrel. „Sebaovládanie ti naozaj ide.“

Začala si zbierať veci. „Schôdza sa skončila.“

Aj Sexton si s ňou očividne vybavil, čo mal v úmysle. Vytiahol mobil. „Maj sa pekne, zlatko. Niekedy sa zastav. A už sa, preboha, vydaj. Máš tridsaťtri rokov.“

„Tridsaťštyri!“ vyštekla. „Tvoja sekretárka mi poslala blahoželanie.“

Ľútostivo zacmukal. „Tridsaťštyri. Už si takmer stará dievka. Vieš, keď som ja mal tridsaťštyri, už som...“

„Bol ženatý s mamou a obťahoval susedku?“ Slová z nej vyleteli hlasnejšie, než zamýšľala, a zavisli v okolitom tichu. Okolosediaci sa obzreli.

V očiach senátora Sextona sa mrazivo zablyslo. Vyzerali ako dva kryštály, ktoré sa do nej zabodli. „Dávajte si pozor, mladá dáma!“

Rachel zamierila k dverám. Nie, vy si dávajte pozor, pán senátor.

2

V búrkovom stane ThermaTech ticho sedeli traja muži. Zvonka naň prudko dorážal mrazivý vietor, ktorý ho hrozil vytrhnúť z ukotvenia. Nikto si to nevšímal. Každý z nich zažil už neporovnateľne horšie a hrozivejšie situácie.

Ich stan bol bielučký, rozložený v plytkej úžľabine, takže z okolia ho nebolo vidieť. Ich spojovacia technika, dopravné prostriedky a zbrane predstavovali vrchol súčasnej techniky. Vodca skupiny mal kódové meno Delta-Jeden. Bol to svalnatý, pružný muž a pohľad mal rovnako prázdny ako okolitý terén.

Vojenský chronometer na jeho zápästí ostro zapípal. Zaznelo to súčasne s pípaním chronometrov na zápästiach ostatných dvoch mužov.

Prešlo ďalších tridsať minút.

Je čas. Znova.

Delta-Jeden automaticky vyšiel zo stanu do tmy a bičujúceho vetra. Infračerveným ďalekohľadom prebehol mesiacom zaliaty obzor. Ako vždy zaostril na budovu. Bola vzdialená tisíc metrov – obrovská a v týchto končinách sa vynímala ako päsť na oko. Dvíhala sa z pustého terénu. So svojím tímom ju pozoroval už desať dní, od chvíle, čo ju postavili. Delta-Jeden nepochyboval, že informácie, ktoré tam majú, zmenia svet. Ich ochrana si už vyžiadala ľudské životy.

Mimo budovy vyzeralo v tej chvíli všetko pokojné.

To najdôležitejšie však prebieha vnútri.

Delta-Jeden sa vrátil do stanu a oslovil svojich druhov.

„Čas na prelet.“

Obaja prikývli. Vyšší z nich, Delta-Dva, otvoril laptop a zapol ho. Sadol si pred obrazovku, vzal do ruky joystick a krátko ním mykol. V budove, vzdialenej tisíc metrov, bol ukrytý sledovací robot, veľký ako moskyt. Prijal signál a ožil.

3

Rachel Sextonová ešte penila, keď sedela za volantom bielej Integry, ktorá smerovala po diaľnici do Leesburgu. Na úpätiach vrchov, dvíhajúcich sa za Falls Churchom, sa proti sviežemu marcovému nebu ostro črtali holé javory, no ani toto pokojné prostredie neutlmilo jej hnev. Rátala s tým, že priaznivý skok v preferenciách dodá jej otcovi trocha šarmantného sebavedomia, ale namiesto toho ešte vybičoval jeho pocit dôležitosti.

Jeho úskočnosť ju bolela dvojnásobne, lebo okrem neho nemala na svete nikoho. Matka jej zomrela pred tromi rokmi. Pre Rachel to bola zničujúca strata, ktorá sa jej dosiaľ zahrýzala do srdca. Jedinú útechu – a v tom bola irónia – jej prinášalo vedomie, že smrť matku oslobodila z hlbokého zúfalstva nad biednym manželstvom.

Rachelin pager opäť zapípal, čo ju priviedlo do prítomnosti. Správa bola rovnaká ako predtým.

– HLST RDNRA HND –

Hláste sa riaditeľovi NRA. Hneď. Vzdychla. Veď už idem, preboha!

S rastúcim pocitom neistoty zbehla na zvyčajný výjazd z diaľnice, zabočila na súkromnú príjazdovú cestu a zastavila pred strážnou búdkou. Adresa znela 14225 Leesburg Highway. Bola to jedna z najutajovanejších adries v celej Amerike.

Kým strážnik skenoval auto, či v ňom nie sú ploštice, Rachel sa zadívala na mamutiu budovu v diaľke. Na tridsiatich zalesnených hektároch kúsok od hlavného mesta sa vo virgínskom Fairfaxe majestátne rozkladal komplex s rozlohou stotisíc štvorcových metrov. Na fasáde budovy zo zrkadlového skla, ktorá pôsobila ako bašta, sa odrážala celá armáda satelitných diskov, antén a kupol, vyrastajúcich z okolitého terénu, čím sa ich úctyhodný a rešpekt vzbudzujúci počet ešte zdvojnásoboval.

O dve minúty Rachel zaparkovala a prešla cez pestovaný trávnik k hlavnému vchodu, pri ktorom sa na žulovom bloku skvel nápis:

NÁRODNÁ REKOGNOSKAČNÁ AGENTÚRA

(NRA)

Dvaja ozbrojení príslušníci vojenského námorníctva hľadeli rovno pred seba, keď pomedzi nich prešla k nepriestrelným otáčavým dverám. Zmocnil sa jej rovnaký pocit ako vždy, keď prechádzala týmito dverami... že vstupuje do brucha spiaceho obra.

V klenutom vestibule vnímala vzdialenú ozvenu tlmených rozhovorov, akoby tie slová prenikali z kancelárií hore. Velikánska mozaika z dlaždíc hlásala motto NRA:

UMOŽŇUJEME USA GLOBÁLNU INFORMAČNÚ

PREVAHU V MIERI I ZA VOJNY

Na stenách viseli veľké fotografie – štarty rakiet, krsty ponoriek, odpočúvacie zariadenia – nebotyčné úspechy, ktoré sa však mohli oslavovať iba za týmito múrmi.

Rachel ako vždy cítila, že problémy vonkajšieho sveta tu blednú. Vstupovala do sveta tieňov. Do sveta, kam sa problémy rútili ohlušujúco ako nákladné vlaky a ich riešenia sa vyslovovali sotva šeptom.

Keď sa blížila k poslednému kontrolnému stanovišťu, položila si otázku, aký problém spôsobil, že jej pager zazvonil až dva razy za posledných tridsať minút.

„Dobré ráno, slečna Sextonová.“ Strážnik sa usmial, keď zastala pred oceľovými dverami.

„Už to poznáte,“ prehodil.

Rachel si od neho vzala hermeticky uzavretú vatovú výterku a odstránila z nej umelohmotný obal. Výterku si vložila do úst ako teplomer a dve sekundy ju podržala pod jazykom. Potom sa naklonila, strážnik jej ju vybral z úst a zasunul do štrbiny v prístroji, ktorý mal za sebou. Prístroju trvalo štyri sekundy, kým potvrdil, že DNA slín sa zhoduje s Racheliným DNA. Blikla obrazovka, na ktorej sa ukázala Rachelina fotografia a priepustka.

Strážnik žmurkol. „Zdá sa, že vy ste stále vy.“ Vytiahol použitú výterku z prístroja a hodil ju do otvoru, kde ju ihneď spálilo. „Príjemný deň.“ Stisol gombík a obrovské oceľové dvere sa otvorili.

Keď Rachel vchádzala do bludiska rušných chodieb, zarazene si uvedomila, že ešte aj po šiestich rokoch ju ohromuje kolosálny rozsah tunajšej činnosti. Agentúra zahrnovala šesť ďalších amerických zariadení, zamestnávala vyše desaťtisíc agentov a jej rozpočet sa pohyboval okolo desiatich miliárd dolárov ročne.

NRA v úplnej tajnosti vybudovala a udržiavala v prevádzke neuveriteľný arzenál najmodernejšej špionážnej techniky – elektronické odpočúvanie v celosvetovom rozsahu, špionážne družice, mĺkve prenosové čipy, zabudované do telekomunikačných výrobkov, a dokonca globálnu námornú výzvednú sieť, ktorá sa volala Classic Wizard. Bola to tajná pavučina 1 456 podmorských mikrofónov, nainštalovaných na morskom dne okolo celého sveta, ktoré sledovali pohyby lodí na celej zemeguli.

Technika NRA pomáhala Spojeným štátom nielen víťaziť vo vojenských konfliktoch, ale poskytovala nekonečný prúd údajov aj v čase mieru CIA, Národnej agentúre pre bezpečnosť a ministerstvu obrany, čím im pomáhala potláčať terorizmus, zisťovať trestné činy proti životnému prostrediu a dodávala politikom informácie, potrebné na rozhodovanie v celom rade rôznorodých otázok.

Rachel tu pracovala ako „sylabystka“. Sylabovanie, čiže redukcia údajov, si vyžadovalo analýzu komplikovaných správ a „vydestilovanie“ ich podstaty do stručných jednostranových výťahov. Rachel na to mala prirodzený talent. Nečudo po toľkých rokoch prehrýzania sa otcovými táraninami, vravela si v duchu.

Teraz zastávala v tomto odbore popredné miesto – bola styčným spravodajským dôstojníkom s Bielym domom. Jej úlohou bolo oboznamovať sa s každodennými spravodajskými hláseniami NRA a rozhodnúť, čo z toho je dôležité pre prezidenta. Potom musela tieto hlásenia zosylabovať na jednu stránku a postúpiť ich prezidentovmu poradcovi pre národnú bezpečnosť. V jazyku NRA „vyrábala finálny produkt a slúžila zákazníkovi“.

Bola to síce ťažká práca a vyžadovala si dlhé hodiny, no Rachel ju brala ako vyznamenanie, ako spôsob presadiť sa nezávisle od otca. Senátor Sexton jej mnoho ráz ponúkol podporu, ak z tohto miesta odíde, no Rachel nemala v úmysle finančne sa zaviazať človeku, akým bol Sedgewick Sexton. Jej matka bola dôkazom, čo sa môže stať, keď taký človek drží v rukách priveľa kariet.

V mramorovom vestibule sa rozoznel Rachelin pager.

Znova? Už sa ani nepozrela na správu.

Čo sa to, dočerta, robí? položila si otázku, keď nastupovala do výťahu. Minula svoje poschodie a vyviezla sa až nahor.

4

Označiť riaditeľa NRA za obyčajného muža by bolo už samo osebe nadsadením. William Pickering bol drobný, mal bledú pleť a fádnu tvár, plešivú hlavu a hnedé oči, ktoré navzdory pohľadu na najtajnejšie záležitosti štátu vyzerali ako dve plytké mláky. Nad podriadenými sa však týčil ako veža. Jeho nenápadná osobnosť a prostá filozofia sa stali v NRA legendárne. Pokojná usilovnosť a šatník, skladajúci sa z obyčajných čiernych oblekov, mu vyniesli prezývku Kvaker. Ako brilantný stratég a vzor zdatnosti viedol svoj svet s neochvejnou priamočiarosťou. Jeho heslom bolo: „Nájsť pravdu a na jej základe konať.“ Keď Rachel prišla do jeho kancelárie, práve telefonoval. Pohľad naňho ju vždy prekvapil – William Pickering vôbec nevyzeral na človeka s takou mocou, že môže kedykoľvek prebudiť aj prezidenta.

Pickering zložil slúchadlo a pokynul jej, aby šla ďalej. „Sadnite si, agentka Sextonová.“ Jeho hlas mal nekultivovaný nádych.

„Ďakujem, pán riaditeľ.“ Sadla si.

Vždy jej bol sympatický, hoci väčšina ľudí sa cítila pri jeho otvorenom správaní nesvoja. Bol dokonalým protipólom jej otca... zjavom neimpozantný, ani trocha charizmatický a svoju prácu konal s nesebeckým vlastenectvom. A vyhýbal sa svetlu rámp, ktoré jej otec tak miloval.

Pickering si sňal okuliare a zadíval sa na ňu. „Agentka Sextonová, asi pred polhodinou mi telefonoval prezident. Týkalo sa to priamo vás.“

Rachel sa zahniezdila. O Pickeringovi sa vedelo, že ide priamo na vec. Úvod ako hrom, pomyslela si. „Dúfam, že nie sú problémy s mojimi sylabami.“

„Naopak. Vraví, že Biely dom je s vašou prácou vrcholne spokojný.“

Rachel sa ticho nadýchla. „Čo teda chcel?“

„Stretnúť sa s vami. Osobne. A to hneď.“

Rachelin nepokoj zosilnel. „Osobne sa stretnúť? Ohľadne čoho?“

„Výborná otázka. To mi nepovedal.“

Rachel to vrcholne zarazilo. Zamlčiavať niečo pred riaditeľom NRA bolo čosi také, ako neprezradiť vatikánske tajomstvá pápežovi. V spravodajskej komunite sa žartovalo, že ak William Pickering o niečom nevie, potom sa to nestalo.

Pickering vstal a prešiel k obloku. „Požiadal ma, aby som sa s vami hneď skontaktoval a poslal vás k nemu.“

„Hneď teraz?“

„Poslal aj dopravu. Čaká vonku.“

Rachel sa zamračila. Prezidentova požiadavka vyvolávala v človeku nervozitu sama osebe, ale najväčšmi ju znepokojoval ustarostený výraz na Pickeringovej tvári. „Máte k tomu zrejme určité výhrady.“

„To si píšte, že mám!“ Pickering prejavil zriedkavo emócie. „Prezidentovo načasovanie je priam surovo priehľadné. Ste dcérou človeka, ktorý ho momentálne ohrozuje v preferenciách, a chce sa s vami z ničoho nič stretnúť? Pokladám to za vrcholne nevhodné. Váš otec by s takým záverom nepochybne súhlasil.“

Rachel vedela, že Pickering má pravdu – pričom jej bolo srdečne jedno, čo by si pomyslel jej otec. „Nedôverujete prezidentovým motívom?“

„Zložil som prísahu, že budem poskytovať spravodajskú podporu súčasnej vláde, a nie vynášať úsudky o jej politike.“

Typická Pickeringova odpoveď, uvedomila si. William Pickering sa nijako netajil svojím názorom, že politici sú chvíľkové zjavy, prechádzajúce letmo po šachovnici, za ktorou sú skutočnými hráčmi ľudia ako on sám – ošľahaní profesionáli, ktorí sú pri tom dosť dlho na to, aby hru chápali s istou perspektívou. Pickering často vravieval, že ani dve plné funkčné obdobia v Bielom dome nestačia na pochopenie ozajstnej zložitosti globálnej politickej mapy.

„Možno sa za tým nič veľké neskrýva,“ povedala Rachel, dúfajúc, že prezident je povznesený nad dajaké lacné predvolebné ťahy. „Možno potrebuje vysylabovať dajaké citlivé údaje.“

„Nechcem sa vás dotknúť, agentka Sextonová, ale Biely dom má v tejto oblasti k dispozícii dosť kvalifikovaných ľudí, keby také niečo potreboval. Keby išlo o vnútornú záležitosť Bieleho domu, prezident by si určite rozmyslel, aby vás kontaktoval. A ak o niečo také nejde, určite by si rozmyslel vyžiadať si jedno z aktív NRA, a pritom mi nepovedať, načo ho potrebuje.“

Pickering sa o svojich zamestnancoch vždy vyslovoval ako o aktívach, čo mnohým prichodilo znepokojujúco chladné.

„Váš otec naberá politický rozbeh,“ pokračoval. „A poriadny. Biely dom z toho musí byť nervózny.“ Vzdychol. „Politika je zúfalé remeslo. Keď sa chce prezident tajne stretnúť s dcérou svojho vyzývateľa, ide mu zrejme o niečo viac než len o spravodajské sylaby.“

Rachel zamrazilo. Pickeringove tušenia vždy neomylne mierili do čierneho. „Nazdávate sa, že Biely dom je natoľko v zúfalej situácii, že by práve mňa chcel zatiahnuť do dajakej politickej hry?“

Pickering chvíľu mlčal. „Svojimi pocitmi voči otcovi sa nijako netajíte a ja nepochybujem, že prezidentov volebný štáb o vašich rozporoch vie. Nazdávam sa, že vás proti nemu chcú dajako využiť.“

„Takže sa mám upísať?“ prehodila Rachel položartom.

Pickering sa neusmial. Počastoval ju prísnym pohľadom. „Malé upozornenie, agentka Sextonová. Ak máte pocit, že vaše osobné vzťahy s otcom by mohli zahmliť váš úsudok v styku s prezidentom, celkom vážne vám radím, aby ste prezidentovu žiadosť o stretnutie odmietli.“

„Odmietla?“ Rachel sa nervózne zasmiala. „Prezidenta predsa nemôžem odmietnuť.“

„Nie,“ povedal Pickering. „Ale ja môžem.“

Vyslovil to s dôrazným nádychom, čo Rachel pripomenulo ďalší dôvod, prečo Pickeringa volali Kvaker. Napriek svojej malej postave bol schopný vyvolať politické zemetrasenia, ak sa mu niekto postavil na odpor.

„Moje obavy sú prosté,“ pokračoval. „Som povinný chrániť svojich podriadených a som proti akémukoľvek náznaku, že niektorého by mohli využiť ako pešiaka v politickej hre.“

„Čo mi teda radíte?“

Pickering vzdychol. „Radím vám, aby ste sa s ním stretli. K ničomu sa nezaväzujte. Keď vám povie, o čo mu ide, zavolajte mi. Ak usúdim, že vás chce nasadiť do tvrdej politickej hry, spoľahnite sa, že vás z toho vytiahnem tak rýchlo, že sa ani nespamätá.“

„Ďakujem, pán riaditeľ.“ Rachel vycítila ochranné krídla, po ktorých tak túžila od vlastného otca. „Vraveli ste, že prezident už poslal auto?“

„Nie tak doslova.“ Pickering sa zamračil a ukázal von oblokom.

Rachel k nemu neisto podišla a pozrela smerom, kam ukazoval jeho prst.

Na trávniku sedela tuponosá helikoptéra MH-60G PaveHawk. Patrila medzi najrýchlejšie typy a na trupe mala insígnie Bieleho domu. Pri nej stál pilot a pozeral na hodinky.

Rachel sa užasnutá obrátila k Pickeringovi. „Biely dom posiela PaveHawk, aby ma dopravil dvadsať kilometrov do Washingtonu?“

„Prezident na vás chce zrejme buď zapôsobiť, alebo vás zastrašiť.“ Pickering z nej nespúšťal oči. „Radím vám, aby ste sa nedali ani uveličiť, ani zastrašiť.“

Rachel prikývla. Bola uveličená i zastrašená.

O štyri minúty vyšla Rachel Sextonová z budovy NRA a nasadla do čakajúcej helikoptéry. Tá sa vzniesla ešte prv, ako sa stihla zapnúť, a prudko zakrúžila nad virgínskymi lesmi. Rachel vrhla pohľad na šmuhu stromov dolu a zrýchlil sa jej pulz. Srdce by jej bolo tĺklo ešte rýchlejšie, keby bola vedela, že neletia do Bieleho domu.

5

Na látku stanu ThermaTech dorážal mrazivý vietor, ale Delta-Jeden si to nevšímal. Spolu s Deltou-Tri sústredene pozorovali svojho druha, ktorý chirurgicky obratne manipuloval joystickom. Na obrazovke videli živé videozábery z drobučkej kamery, umiestnenej na mikrorobote.

Super výmysel na sledovačku, pomyslel si Delta-Jeden. Dosiaľ žasol zakaždým, keď ho uviedli do činnosti. Skutočnosť vo svete mikromechaniky v poslednom čase predbiehala fantáziu.

Micro Electro Mechanical Systems (MEMS) – mikroboty – boli najnovším výkrikom najmodernejších sledovacích techník. „Sledovacia muška,“ tak ich volali. Doslova muška.

Diaľkovo ovládané mikroskopické roboty sa síce zdali ako science-fiction, ale existovali už od deväťdesiatych rokov. Časopis Discovery priniesol v máji roku 1997 ťažiskový článok o mikrobotoch, kde sa opisovali „lietajúce“ i „plávajúce“ modely.

Plávajúce – mikroponorky veľké ako zrnko soli – sa dali vstreknúť do ľudského krvného obehu à la film Fantastická cesta. Využívali ich v najmodernejších nemocniciach a lekári ich mohli pomocou diaľkového ovládania usmerňovať v cievach, čo im umožňovalo bez skalpelu naživo zistiť, kde sa nachádzajú prekážky.

Navzdory rozšírenej predstave bolo skonštruovanie lietajúcich mikrobotov ešte jednoduchšie. Aerodynamická technika, potrebná, aby sa stroj vzniesol do vzduchu, bola známa už od čias bratov Wrightovcov a ostávala už len otázka miniaturizácie. Prvé lietajúce mikroboty, ktoré skonštruovala NASA ako nepilotované prieskumné vybavenie pre budúce lety na Mars, boli vyše desať centimetrov dlhé. Pokroky v nanotechnike, vynájdenie ľahkých, energiu absorbujúcich materiálov a mikromechanika umožnili napokon skonštruovanie lietajúcich mikrobotov.

Skutočný prielom prišiel z nového odvetvia – biomimiky, teda kopírovania matky prírody. Ukázalo sa, že ideálnym prototypom týchto obratných a výkonných lietajúcich mikrobotov sú miniatúrne vážky. Model PH2, ktorým momentálne manipuloval Delta-Dva, bol iba centimeter dlhý – veľký ako moskyt – a mal dvojitý pár priehľadných otáčavých silikónových krídel, ktoré mu dodávali vo vzduchu nevídanú pohyblivosť a výkonnosť.

Ďalším prielomom bol energetický mechanizmus mikrobota. Prvé prototypy si mohli nabíjať batérie iba vtedy, keď sa vznášali rovno pod silným zdrojom svetla, čo nebolo ideálne pre utajené využívanie alebo prácu v tmavých priestoroch. Novšie prototypy sa však mohli nabiť tak, že istý čas znehybneli v magnetickom poli. V modernej ére sú magnetické polia všadeprítomné a nenápadné – elektrické zástrčky, počítačové obrazovky, elektromotory, reproduktory, mobilné telefóny –, takže nabíjacích staníc je vždy nadostač. Keď raz mikrobot úspešne uvedú do určitého priestoru, môže vysielať audio a video signály takmer donekonečna. PH2 jednotky Delta Force vysielal bez najmenších problémov už vyše týždňa.

Lietajúci mikrobot sa vznášal ticho ako hmyz v nehybnom povetrí rozľahlého ústredného priestoru budovy. Obraz vysielal z vtáčej perspektívy, kde nečujne krúžil nad nič netušiacimi ľuďmi – technikmi, vedcami a odborníkmi z nespočetných vedných odvetví. Delta-Jeden zrazu zbadal dve známe tváre, zahĺbené do rozhovoru. To bude ono. Delte-Dva prikázal, aby s mikrobotom klesol a počúval.

Delta-Dva zapol zvukové senzory, nasmeroval parabolickú anténu mikrobota a spustil ho na tri metre nad hlavy vedcov. Zvuk bol nezreteľný, ale zrozumiteľný.

„Stále tomu nemôžem uveriť,“ vravel jeden z vedcov. Hlas mal rovnako vzrušený ako pred štyridsiatimi ôsmimi hodinami, keď sem prišiel.

Ten, s ktorým sa zhováral, bol očividne rovnako vzrušený. „Bol by si si pomyslel, že niekedy v živote... že budeš svedkom niečoho takého?“

„Nikdy,“ odvetil rozžiarený prvý vedec. „Je to ako úžasný sen.“

Delta-Jeden počul dosť, vnútri prebieha všetko podľa predpokladov. Delta-Dva odmanévroval mikrobot od rozhovoru a zamieril s ním späť do skrýše. Maličký prístroj nebadane umiestnil k valcu elektrického generátora. Batérie PH2 sa ihneď začali nabíjať na najbližšiu úlohu.

6

Rachel Sextonová sa v myšlienkach zahĺbila do neskutočných ranných udalostí a PaveHawk zatiaľ letel po jasnom rannom nebi. Rachel si uvedomila, že letia nesprávnym smerom, až keď vyleteli nad záliv Chesapeake Bay. Jej počiatočný zmätok razom vystriedala nervozita.

„Hej!“ skríkla na pilota. „Čo to robíte?“ Jej hlas bolo v hluku motora ledva počuť. „Máte ma dopraviť do Bieleho domu!“

Pilot zavrtel hlavou. „Prepáčte, pani, ale prezident dnes ráno nie je v Bielom dome.“

Rachel zapátrala v pamäti, či Pickering spomenul konkrétne Biely dom, alebo či to len sama automaticky predpokladala. „A kde teda je?“

„Stretnete sa s ním inde.“

No teda! „Kde inde?“

„Už to nie je ďaleko.“

„Na to som sa nepýtala.“

„Ešte dvadsať kilometrov.“

Rachel sa naňho zamračila. Ten chlap mal byť politikom. „Viete sa vyhýbať guľkám tak dobre ako otázkam?“

Pilot neodpovedal.

Helikoptéra preletela Chesapeake Bay za necelých sedem minút. Keď sa opäť zjavila zem, pilot odbočil na sever a obletel malý polostrov, na ktorom Rachel zbadala niekoľko rozjazdových dráh a vojensky pôsobiace budovy. Pilot k nim začal klesať a vtedy si Rachel spomenula, čo to je. Šesť odpaľovacích rámp a obhorené raketové veže hovorili jasnou rečou, no keby to nestačilo, na streche jednej z budov zbadala namaľované dve velikánske slová: WALLOPS ISLAND.

Wallops Island bol jednou z najstarších základní NASA. Táto ležala mimo centra záujmu a dodnes odtiaľ vypúšťali družice a skúšali tam experimentálne lietadlá.

Prezident je na Wallops Islande? To akosi nehrá.

Pilot nasmeroval helikoptéru súbežne s tromi rozjazdovými dráhami, ktoré sa ťahali po celej dĺžke úzkeho polostrova. Mierili na koniec prostrednej.

Pilot spomalil. „S prezidentom sa stretnete v jeho pracovni.“

Rachel sa obrátila, nevediac, či žartuje. „Prezident Spojených štátov má pracovňu na Wallops Islande?“

Pilot sa tváril smrteľne vážne. „Prezident Spojených štátov môže mať pracovňu, kdekoľvek sa mu zapáči, pani.“

Ukázal na koniec rozjazdovej dráhy. Rachel tam zbadala mamutie obrysy čohosi veľkého, čo sa blýskalo v diaľke, a takmer sa jej zastavilo srdce. Aj z tristo metrov spoznala bledomodrý trup modifikovaného Boeingu 747.

„Stretnem sa s ním na palube...“

„Áno, pani. Je to jeho domov, keď nie je doma.“

Rachel sa zahľadela na obrovské lietadlo. Krycie vojenské označenie tohto prestížneho lietadla znelo VC-25-A, ale svet ho poznal pod iným názvom – Air Force One.

„Zdá sa, že dnes zavítate do nového,“ prehodil pilot a ukázal na čísla na chvoste.

Rachel neprítomne prikývla. Iba málo Američanov vedelo, že v skutočnosti existujú dve lietadlá Air Force One – celkom rovnaké, osobitne prispôsobené Boeingy 747-200-B, jedno s číslom 28000 na chvoste, druhé s číslom 29000. Obidve dosahovali letovú rýchlosť 960 kilometrov za hodinu a boli vybavené na tankovanie za letu, čím mali prakticky neobmedzený dolet.

Keď sa PaveHawk usadil na rozjazdovú dráhu vedľa prezidentovho lietadla, Rachel pochopila, prečo sa tomuto lietadlu hovorí „pojazdná výhoda domáceho prostredia“. Lietadlo vzbudzovalo rešpekt.

Keď prezident letel do cudziny na stretnutie s inými hlavami štátov, často žiadal – z bezpečnostných dôvodov –, aby sa stretnutie konalo na palube jeho lietadla. Bezpečnostné dôvody určite zohrávali úlohu, ale druhou pohnútkou bolo zaiste aj vedomie, že pri rokovaní získa výhodu v dôsledku rešpektu druhej strany. Návšteva Air Force One bola rozhodne ešte pôsobivejšia ako návšteva Bieleho domu. Takmer dvojmetrové písmená, na trupe hlásali „SPOJENÉ ŠTÁTY AMERICKÉ“. Istá anglická ministerka raz obvinila prezidenta Nixona, že pozvaním na palubu Air Force One jej „máva pred očami svojou mužnosťou“. Posádka potom lietadlo žartovne nazvala „Veľký vták“.

„Slečna Sextonová?“ Pri helikoptére sa zjavil príslušník Tajnej služby vo vetrovke a otvoril jej dvere. „Prezident vás očakáva.“

Rachel vystúpila z helikoptéry a zadívala sa na strmé schodíky, vedúce do masívneho trupu. Do lietajúceho falusu. Raz počula, že lietajúca Oválna pracovňa má vyše štyristopäťdesiat štvorcových metrov vrátane štyroch súkromných spální, kajút pre dvadsaťšesťčlennú posádku a dvoch kuchýň, schopných zabezpečiť stravovanie päťdesiatich ľudí.

Keď vystupovala hore schodíkmi, cítila za sebou príslušníka Tajnej služby. Otvorené dvere vysoko na trupe vyzerali ako malá dierka v boku kolosálnej striebornej veľryby. Keď k tomu tmavému vchodu vystúpila, vytratila sa z nej takmer všetka sebadôvera. Len pokoj, Rachel. Je to len lietadlo.

Na plošine ju vzal príslušník Tajnej služby zdvorilo za plece a uviedol ju do prekvapujúco úzkej chodbičky. Zabočili doprava, prešli krátku vzdialenosť a vstúpili do priestrannej luxusnej kabíny. Rachel ju hneď spoznala z fotografií.

„Počkajte tu,“ povedal tajný a zmizol.

Rachel osamela v známej, drevom obloženej prednej kabíne Air Force One. Tento priestor využívali na porady, zábavu hodnostárov a očividne na vnuknutie rešpektu návštevníkom, ktorí sa tu ocitli prvý raz. Kabína zaberala celú šírku lietadla a po celej šírke sa ťahal hrubý tmavohnedý koberec. Zariadenie bolo bezchybné – kordovánové kožené kreslá okolo okrúhleho rokovacieho stola z javorového dreva, vedľa pohoviek leštené mosadzné stojacie lampy a na mahagónovom bare ručne brúsený krištáľ.

Dizajnéri Boeingu sa očividne usilovali zariadiť túto kabínu tak, aby cestujúci mali pocit „poriadku a pokoja“. Pokoj však bol to posledné, čo Rachel Sextonová v tej chvíli cítila. Hlavou jej letelo iba to, koľko tu sedelo popredných osobností svetovej politiky a koľko tu padlo rozhodnutí, ovplyvňujúcich chod sveta.

Zo všetkého tu dýchala moc – od jemnej arómy fajkového tabaku po všadeprítomnú prezidentskú pečať. Orol zvierajúci šípy a olivovú ratolesť bol vyšitý na vankúšoch, vyrytý na vedierku s ľadom, a bol dokonca vytlačený aj na korkových podložkách pod poháre na barovom pulte. Rachel jednu vzala do rúk, aby si ju zblízka prezrela.

„Už aj kradnete suveníry?“ ozval sa za ňou hlboký hlas.

Rachel sa strhla, zvrtla sa a podložka jej vypadla z rúk. Nešikovne si kľakla, aby ju zdvihla. Keď ju držala v ruke, obzrela sa a zbadala, že sa na ňu pobavene usmieva prezident Spojených štátov amerických.

„Ja nie som z kráľovského rodu, slečna Sextonová. Predo mnou si nemusíte kľakať.“

7

Senátor Sedgewick Sexton vychutnával súkromie svojho luxusného predĺženého Lincolna, ktorý sa prepletal washingtonskou premávkou k jeho kancelárii. Oproti nemu sedela jeho dvadsaťštyriročná osobná asistentka Gabrielle Ashová a čítala mu denný program. Sexton počúval iba na pol ucha.

Milujem Washington, dumal, obdivujúc dokonalé tvary pod kašmírovým svetríkom svojej asistentky. Moc je najsilnejším afrodiziakom... a takýchto žien priťahuje do Washingtonu celé kŕdle.

Gabrielle bola absolventkou prestížnej newyorskej univerzity, ktorá patrila do Brečtanovej ligy, a snívala, že raz sa sama stane senátorkou. Podarí sa jej to, dumal Sexton. Vyzerá perfektne a neuveriteľne jej to páli. A predovšetkým chápe pravidlá hry.

Bola černoška, no jej hnedasté sfarbenie pripomínalo tmavú škoricu či mahagón, čo bol – ako Sexton dobre vedel – prijateľný kompromis, aby ju „bieli“ mohli podporiť bez výčitiek, že zašli priďaleko. Svojim politickým spolupútnikom ju charakterizoval ako ženu s výzorom Halle Berryovej a mozgom a ambíciami Hillary Clintonovej, hoci si v niektorých chvíľach vravel, že aj toto je podcenenie.

Gabrielle sa ukázala úžasnou devízou jeho kampane, odkedy ju pred tromi mesiacmi povýšil na svoju osobnú asistentku. A na dôvažok pracovala zadarmo. Jej mzdou za šestnásťhodinový pracovný deň bolo poznávanie zákulisia s ostrieľaným politikom.

Samozrejme, že som ju presvedčil, aby urobila aj čosi navyše okrem práce, nadchýnal sa v duchu Sexton. Po povýšení ju pozval raz neskoro večer do svojej súkromnej pracovne na „orientačnú konzultáciu“. S nenáhlivou trpezlivosťou, akej ho naučili roky praxe, rozohral svoje čaro... posilnil jej sebadôveru, obozretne odbúral jej zábrany, prejavil, aký je mocný, a napokon ju rovno vo svojej kancelárii zviedol.

Ani na okamih nepochyboval, že toto stretnutie patrilo medzi sexuálne najpôsobivejšie zážitky v jej mladom živote, no keď svitol deň, Gabrielle túto nepremyslenosť očividne ľutovala. V rozpakoch mu ponúkla rezignáciu. Sexton odmietol. Gabrielle ostala, ale veľmi jasne dala najavo svoje úmysly. Ich vzťahy boli od tej chvíle výhradne pracovné.

Jej našpúlené pery práve vraveli: „... a nemali by ste brať na ľahkú váhu popoludňajšiu debatu v CNN. Ešte nevieme, koho Biely dom pošle ako vášho protivníka. Mali by ste si prejsť poznámky, ktoré som načrtla.“ Podala mu fascikel.

Sexton si ho vzal a vychutnával pritom vôňu jej parfumu, zmiešanú s vôňou luxusných kožených sedadiel.

„Nepočúvate ma,“ povedala.

„Ale počúvam.“ Usmial sa. „So CNN si nelámte hlavu. Najkatastrofickejší scenár môže byť, že Biely dom ma odbaví dajakým bezvýznamným praktikantom z kampane. A najlepší scenár môže byť, že pošlú dajaké eso, ktoré zhltnem ako malinu.“

Gabrielle sa zamračila. „Tak dobre. V poznámkach máte zoznam najnepríjemnejších tém, ktoré môžu prísť na pretras.“

„Nepochybne zvyčajné podozrenia.“

„S jedným novým bodom. Zrejme vás čaká nepriaznivá reakcia homosexuálnej komunity za včerajšie výroky u Larryho Kinga.“

Sexton mykol plecom, ledva počúvajúc. „Správne. Tá záležitosť s manželstvami medzi rovnakým pohlavím.“

Gabrielle ho počastovala karhavým pohľadom. „Vystúpili ste proti nim veľmi dôrazne.“

Manželstvá medzi rovnakým pohlavím, pomyslel si Sexton znechutene. Keby to záviselo odo mňa, buzíci by nemali ani právo voliť. „No dobre, trocha pribrzdím.“

„V poriadku. V poslednom čase ste na tie horúce témy dosť tlačili. Nebuďte namyslený. Verejnosť sa môže v okamihu zvrtnúť. Momentálne získavate, máte dobrý rozbeh. Nech vám to vydrží. Dnes ešte netreba smečovať. Stačí, keď udržíte loptu v hre.“

„Nejaké novinky z Bieleho domu?“

Gabrielle sa zatvárila rozpačito, no zároveň potešene. „Stále ticho. Oficiálne. Váš protivník sa premenil na Neviditeľného.“

Sexton sotva veril šťastiu, aké ho v poslednom čase postretlo. Prezident už mesiace tvrdo pracoval na volebnej kampani. A pred týždňom sa zrazu zavrel v Oválnej pracovni a od tej chvíle ho nikto nevidel a nepočul. Zdalo sa, že nevie, ako čeliť Sextonovej nevídanej podpore zo strany voličskej základne.

Gabrielle si rukou prečesala rovné čierne vlasy. „Dozvedela som sa, že jeho volebný štáb je z toho rovnako zmätený ako my. Svoje ústranie nijako nevysvetlil a všetci tam zúria.“

„Dajaké hypotézy?“ spýtal sa Sexton.

Gabrielle naňho uprela pohľad sponad učeneckých okuliarov. „Od svojho kontaktu v Bielom dome som sa dnes ráno dozvedela všeličo zaujímavé.“

Sexton výraz v jej očiach už poznal. Gabrielle Ashová zasa získala dajaké dôverné informácie znútra. Blyslo mu mysľou, či sa za tieto predvolebné tajomstvá neodmeňuje dajakému prezidentovmu poradcovi svojím telom. Ale nech... pokiaľ tie informácie prúdia.

„Povráva sa,“ začala stíšeným hlasom, „že prezident sa začal tak čudne správať po naliehavom súkromnom stretnutí s riaditeľom NASA. Vraj z tej porady vyšiel celý ohúrený. Hneď zrušil všetok program a odvtedy je s NASA v každodennom kontakte.“

To sa Sextonovi pozdávalo. „Myslíte, že NASA mu oznámila niečo nepriaznivé?“

„Zdá sa to ako logické vysvetlenie,“ odvetila Gabrielle s nádejou v hlase. „Musí to byť naozaj závažné, keď všetko nechal tak.“

Sexton sa nad tým zamyslel. To, čo sa deje v NASA, musí byť zrejme veľmi zlé. Inak by mi to prezident otrieskal o hlavu. Sexton ho v poslednom čase ostro napádal za financovanie NASA. Celý rad jej najnovších neúspechov a obrovské prekračovanie rozpočtu mu poslúžili na výpady proti nadmernému míňaniu vlády a neúčelnému vynakladaniu prostriedkov. Útoky na NASA – jeden z najprominentnejších symbolov americkej hrdosti – by väčšine politikov nepriniesli voličské hlasy, lenže veľmi málo ich malo takú zbraň, akú mal senátor Sexton – Gabrielle Ashovú. A jej neomylný inštinkt.

Táto bystrá mladá žena mu padla do oka pred niekoľkými mesiacmi, keď pracovala ako koordinátorka v Sextonovej washingtonskej volebnej kancelárii. Sexton beznádejne zaostával v preferenciách a jeho brojenie proti premršteným vládnym výdavkom bolo hádzaním hrachu na stenu. Za tejto situácie mu Gabrielle Ashová písomne navrhla radikálne nový prístup. Hovorilo sa v ňom, že by mal napádať obrovské prekračovanie rozpočtu zo strany NASA a ustavičnú výpomoc Bieleho domu využiť ako jasný príklad rozhadzovania financií zo strany prezidenta Herneyho.

„NASA stojí Američanov obrovské peniaze,“ napísala a pripojila zoznam čísel, nezdarov a následnej výpomoci. „Voliči o tom nemajú ani potuchy. Budú zhrození. Myslím, že by ste mali urobiť z NASA politickú otázku.“

Sexton zastonal nad jej naivnosťou. „Áno, a keď už budem pri tom, vytiahnem do boja proti spievaniu americkej hymny pred bejzbalovými zápasmi.“

Gabrielle mu v nasledujúcich týždňoch posielala na stôl ďalšie informácie o NASA. Čím dlhšie ich Sexton čítal, tým jasnejšie si uvedomoval, že mladá Gabrielle má pravdu. Aj podľa meradiel štátnych úradov bola NASA bezodnou jamou na peniaze – bola nákladná, nevýkonná a v posledných rokoch neospravedlniteľne neschopná.

Raz popoludní poskytoval Sexton naživo rozhovor o vzdelávaní. Moderátor naňho tlačil, kde chce nájsť financie na sľubovanú reorganizáciu verejného školstva. Sexton sa rozhodol, že položartom vyskúša Gabriellinu teóriu o NASA. „Peniaze na vzdelávanie?“ povedal. „Nuž, možno by som zredukoval na polovicu vesmírny program. Nazdávam sa, že ak môže NASA minúť pätnásť miliárd ročne na vesmír, ja by som mal mať možnosť minúť sedem a pol miliardy na deti na Zemi.“

Sextonovi volební manažéri sa pri tejto odpovedi zdesene chytili za hlavy. Nejedna kampaň už stroskotala pre menšie veci, ako je strieľanie odboku na NASA. V rozhlasovom štúdiu sa vzápätí rozblikali telefónne linky. Manažéri sa prikrčili. Vesmírni vlastenci sa zrejme chystajú na smrtiaci úder.

Stalo sa však čosi nečakané.

„Pätnásť miliárd ročne?“ spýtal sa prvý volajúci šokovane. „Hovoríte miliárd? Chcete mi povedať, že matematická trieda môjho syna je preplnená, lebo škola nemá prostriedky na dostatočný počet učiteľov, a NASA vyhadzuje pätnásť miliárd ročne na fotografovanie kozmického prachu?“

„Hm... je to pravda,“ odvetil Sexton obozretne.

„Absurdné! Má prezident moc niečo s tým urobiť?“

„Jednoznačne,“ odvetil Sexton, ktorému sa vrátila sebadôvera. „Prezident môže vetovať rozpočtové požiadavky hociktorého úradu, ak ich pokladá za premrštené.“

„Potom máte môj hlas, pán senátor. Pätnásť miliárd na vesmírny výskum, a moje deti nemajú učiteľov! Hanebné! Veľa šťastia, pane. Dúfam, že to dotiahnete až do konca.“

Ozval sa ďalší volajúci. „Pán senátor, práve som sa dočítal, že Medzinárodná vesmírna stanica ISS vysoko prekročila rozpočet, ale prezident má v úmysle naliať NASA ďalšie financie, aby sa projekt udržal pri živote. Je to pravda?“

Sexton priam podskočil. „Pravda!“ Vysvetlil, že vesmírna stanica bola plánovaná ako spoločný podnik, na ktorom sa malo finančne podieľať dvanásť štátov. Keď ju však začali budovať, náklady sa vymkli spod kontroly a mnohé štáty sa znechutene stiahli. Prezident projekt neodvolal, ale rozhodol sa všetko financovať. „Naše náklady na ISS sa vyšplhali z plánovaných osem miliárd na ohromujúcich sto miliárd!“ vyhlásil Sexton.

Volajúceho pochytila zúrivosť. „A prečo prezident, dočerta, nezavrie kohútik?“

Sexton by ho bol vybozkával. „Výborná otázka. Tretina stavebného materiálu je už však, nanešťastie, na obežnej dráhe, takže keby teraz zavrel kohútik, znamenalo by to priznanie, že sa s vašimi peniazmi dopustil hrubej, multimiliardovej chyby.“

Telefonáty prichádzali jeden za druhým. Zdalo sa, že Američania si prvý raz uvedomili, že NASA nie je čosi nemenné na národnom nebi, ale môže to byť aj inak.

Keď sa program skončil, s výnimkou niekoľkých skalných NASA, ktorí dojímavo rečnili o večnej túžbe človeka po poznaní, bola celá vec jasná – Sextonova kampaň natrafila na predvolebný svätý grál, na novú horúcu tému, na dosiaľ nepretriasanú kontroverznú otázku, ktorá sa citlivo dotýkala všetkých voličov. Sexton v nasledujúcich týždňoch na hlavu porazil svojich protivníkov v piatich ťažiskových primárkach. Gabrielle Ashovú vymenoval za svoju novú osobnú predvolebnú asistentku a pochválil ju, že otázku NASA predostrela voličom. Obratom ruky urobil z tejto mladej čiernej Američanky novú vychádzajúcu hviezdu na politickom nebi a problém jeho rasistického a sexistického hlasovania v minulosti razom upadol do zabudnutia.

Keď teraz spolu sedeli v limuzíne, Sexton vedel, že Gabrielle opäť osvedčila svoju cenu. Jej nová informácia o minulotýždňovom tajnom stretnutí riaditeľa NASA s prezidentom naznačovala, že s NASA sa črtajú ďalšie problémy – možno chce ťahať ďalšie financie na vesmírnu stanicu.

Keď limuzína prechádzala okolo Washingtonovho pamätníka, senátora Sextona sa mimovoľne zmocnil pocit, že je požehnaný osudom.

8

Hoci prezident Zachary Herney zastával najmocnejší politický úrad na svete, bol nevysokej štíhlej postavy s úzkymi plecami. Mal pehavú tvár, nosil bifokálne okuliare a čierne vlasy mu redli. Jeho neimpozantný zjav však ostro kontrastoval s úctou, akú vzbudzoval vo všetkých, čo sa s ním spoznali. Ľudia si ho ctili takmer ako za dávnych čias kráľov. Vravelo sa, že ak sa s ním niekto raz stretol, šiel by za ním až na kraj sveta.

„Teší ma, že ste prišli,“ povedal a podal Rachel ruku. Jeho stisk bol srdečný a úprimný.

Rachel premáhala hrču v hrdle. „Á... áno, pán prezident. Je to pre mňa česť.“

Prezident sa na ňu upokojujúco usmial a Rachel pocítila z prvej ruky Herneyho legendárnu prívetivosť. Pôsobil vrcholne nenútene, čo sa páčilo najmä politickým karikaturistom, lebo nech ho nakreslili čo ako skarikovane, vždy z toho vyžarovala jeho prirodzená dobrosrdečnosť a príjemný úsmev. V očiach sa mu za každých okolností odrážali úprimnosť a dôstojnosť.

„Ak pôjdete za mnou,“ pokračoval povzbudivým hlasom, „dáme si kávu s vaším menom na hrnčeku.“

„Ďakujem, pán prezident.“

Prezident stisol gombík a rozkázal si do pracovne kávu.

Keď za ním Rachel kráčala vnútrajškom lietadla, nemohla si nevšimnúť, že na človeka, ktorý upadá v preferenciách, vyzerá mimoriadne spokojne a oddýchnuto. Bol aj neformálne oblečený – mal modré džínsy, polokošeľu a vibramky.

Rachel chcela udržať rozhovor. „Chodíte... na túry, pán prezident?“

„Ale kdeže! To len moji poradcovia usúdili, že by to mal byť môj nový vzhľad. Čo si o tom myslíte?“

Rachel dúfala, že túto otázku vo vlastnom záujme nemyslí vážne. „Je to... veľmi, hm... mužné, pán prezident.“

Herney nemihol ani brvou. „Dobre. Nazdávame sa, že mi to získa späť aspoň časť ženských hlasov, o ktoré ma obral váš otec.“ Prezident sa po chvíli naširoko usmial. „To mal byť žart, slečna Sextonová. Obaja vieme, že na víťazstvo vo voľbách budem potrebovať viac ako tričko a džínsy.“

Prezidentova otvorenosť a dobrá nálada rýchlo odplašili Rachelino napätie z tohto prostredia. To, čo prezidentovi chýbalo na telesnej mužnosti, mu viac ako štedro vynahrádzal diplomatický šarm. Diplomacia znamená obratnosť v styku s ľuďmi a Zach Herney tento dar mal.

Rachel za ním šla do zadnej časti lietadla, čím ďalej zachádzali, tým menej vnútrajšok pripomínal lietadlo – zatočené chodbičky, steny s tapetami, ba dokonca telocvičňa s prístrojmi na cvičenie. Lietadlo vyzeralo napodiv celkom opustené.

„Cestujete sám, pán prezident?“

Pokrútil hlavou. „Práve som pristál.“

Rachel to prekvapilo. Pristál odkiaľ? V spravodajských hláseniach z tohto týždňa nebola ani zmienka o tom, že by prezident mal niekam cestovať. Wallops Island zrejme využíva, keď chce niekam odletieť v tichosti.

„Môj štáb odišiel krátko predtým, ako ste prišli,“ dodal prezident. „Onedlho odchádzam za nimi na poradu do Bieleho domu, ale chcel som sa s vami stretnúť radšej tu ako tam.“

„Aby ste vo mne vzbudili rešpekt?“

„Práve naopak. Chcel som rešpektovať vás, slečna Sextonová. Biely dom neposkytuje nijaké súkromie a správa o našom stretnutí by vás dostala do trápnej situácie vo vzťahu k vášmu otcovi.“

„Vážim si to, pán prezident.“

„Zdá sa, že túto chúlostivú rovnováhu udržiavate celkom elegantne, a ja nemám dôvod, aby som ju narušil.“

Rachel si spomenula na ranné stretnutie s otcom a povedala si, že by sa sotva dalo označiť za elegantné. Tak či onak, Zach Herney sa všemožne usiloval vystupovať vrcholne zdvorilo, hoci ho k tomu nič nenútilo.

„Môžem vás volať Rachel?“ spýtal sa.

„Pravdaže.“ A môžem vás ja volať Zach?

„Moja pracovňa,“ povedal a otvoril jej vyrezávané javorové dvere.

Pracovňa na palube Air Force One bola rozhodne útulnejšia ako jej náprotivok v Bielom dome, ale jej zariadenie napriek tomu pôsobilo dosť stroho. Písací stôl bol zavalený papiermi a za ním visela impozantná olejomaľba klasického trojsťažníka, ktorý s plnými plachtami unikal pred zúriacou búrkou. Vyznievalo to ako dokonalá metafora momentálnej situácie Zacha Herneyho.

Prezident ukázal Rachel na jedno z troch kožených kancelárskych kresiel, stojacich oproti stolu. Sadla si. Očakávala, že sám si sadne za stôl, no pritiahol si bližšie jedno z kresiel a sadol si doň.

Rovnaké postavenie, uvedomila si. Majster diplomacie.

„Nuž tak, Rachel,“ povedal Herney a unavene vzdychol. „Predpokladám, že ste poriadne zmätená z toho, že tu teraz sedíte. Je tak?“

Pri úprimnom tóne jeho hlasu sa rozpadli posledné zvyšky jej ostražitosti. „Úprimne povedané, pán prezident, som z toho omráčená.“

Herney sa rozosmial. „Výborne. Nestáva sa každý deň, aby som omráčil niekoho z NRA.“

„A nestáva sa každý deň, aby niekoho z NRA pozval na palubu Air Force One prezident vo vibramkách.“

Prezident sa znova rozosmial.

Tiché zaklopanie ohlásilo, že priniesli kávu. Vstúpila letuška s pariacou sa cínovou kanvicou a s dvoma cínovými hrnčekmi na tácni. Na prezidentov pokyn položila tácňu na stôl a odišla.

„Mlieko a cukor?“ spýtal sa prezident a vstal, aby Rachel nalial.

„Mlieko, prosím.“ Rachel vychutnávala sýtu arómu. Prezident Spojených štátov mi osobne servíruje kávu?

Zach Herney jej podal ťažký hrnček. „Autentický Paul Revere,“ povedal. „Jedno z malých potešení.“

Rachel sa napila. Lepšiu kávu ešte v živote nepila.

„Takže to by sme mali,“ povedal prezident, nalial si aj sám a sadol si. „Mám tu málo času, takže prejdime hneď k veci.“ Hodil si do kávy kocku cukru a pozrel na Rachel. „Predpokladám, že Bill Pickering vás varoval, že jediný dôvod, ktorý ma vedie k stretnutiu s vami, je to, že vás chcem vo svoj prospech politicky využiť, nie?“

„Presne tak to povedal, pán prezident.“

Herney sa zasmial. „Stále ten starý cynik.“

„Takže sa mýlil?“

„Ale kdeže!“ Prezident sa znova zasmial. „Bill Pickering sa nikdy nemýli. Má ako vždy stopercentnú pravdu.“

9

Gabrielle Ashová neprítomne hľadela z okna senátorovej limuzíny, ktorá sa prepletala rannou premávkou k budove, kde mal Sexton kanceláriu. Zamyslela sa, ako sa vlastne dostala až do tohto bodu svojho života. Osobná asistentka senátora Sedgewicka Sextona. Ale veď presne to chcela, nie?

Veziem sa v limuzíne s budúcim prezidentom Spojených štátov amerických.

Zadívala sa cez luxusný vnútrajšok auta na senátora, ktorý sedel zahĺbený do myšlienok. Obdivovala jeho pekné črty a dokonalé oblečenie. Pôsobil prezidentsky.

Prvý raz sa s ním zhovárala pred tromi rokmi, keď študovala na Cornellovej univerzite politickú vedu. Nikdy nezabudne, ako očami pátravo behal po publiku, ani čo by vysielal signál priamo jej – dôveruj mi. Po prednáške ho čakala v rade, aby sa s ním zoznámila.

„Gabrielle Ashová,“ povedal senátor, keď si prečítal jej menovku. „Krásne meno pre krásnu mladú ženu.“ Z očí mu vyžarovala sebadôvera.

„Ďakujem, pán senátor,“ odvetila Gabrielle, keď pri podaní ruky pocítila jeho silu. „Vaša prednáška na mňa naozaj zapôsobila.“

„To rád počujem!“ Sexton jej strčil do ruky vizitku. „Vždy mám záujem o bystrých mladých ľudí, ktorí sa stotožňujú s mojimi predstavami. Keď ukončíte školu, vyhľadajte ma. Možno sa pre vás niečo nájde.“

Gabrielle otvorila ústa, aby mu poďakovala, ale senátor sa už zhováral s jej susedom v rade. V nasledujúcich mesiacoch sledovala jeho politické počínanie v televízii. S obdivom počúvala, ako brojí proti nadmerným výdavkom vlády a zasadzuje sa za rozpočtové škrty, ako sa usiluje zoštíhliť daňovú správu, aby pracovala efektívnejšie, ba dokonca ruší nadbytočné programy civilnej služby. Pozdvihol sa nad svoju osobnú bolesť a oznámil, že sa bude uchádzať o prezidentský úrad a zvyšok svojej verejnej činnosti zasvätí pamiatke svojej manželky. Gabrielle sa vtedy rozhodla, že s ním chce úzko spolupracovať v prezidentskej kampani. A teraz sa to stalo skutočnosťou.

Spomenula si na večer, ktorý strávila v jeho prepychovej pracovni, a priam sa prikrčila, ako chcela z pamäti vytlačiť tie zahanbujúce výjavy. Čo som si vlastne myslela? Vedela, že by mu mala odolať, ale akosi nevládala. Sedgewick Sexton bol tak dlho jej idolom... a keď si pomyslela, že chce práve ju...

Limuzínu nadhodilo na nerovnom povrchu, čo ju vrátilo do prítomnosti.

„Ste v poriadku?“ spýtal sa Sexton s pohľadom upretým na ňu.

Gabrielle sa rýchlo usmiala. „V poriadku.“

„Ešte vždy myslíte na ten zádrh, však?“

Pokrčila plecami. „Ešte mi to robí trocha starosti, áno.“

„Už to pusťte z hlavy. Nič nemohlo poslúžiť mojej kampani lepšie.“

Zádrh, ako sa Gabrielle tvrdo poučila, znamenal v politickom žargóne anonymné vypustenie informácie, že politický oponent používa zväčšovač penisu alebo si predpláca časopisy s tvrdým pornom. Také praktiky neboli chvályhodné, ale keď vyšli, mnohonásobne sa to vyplatilo.

Keď sa to však obrátilo naopak...

A toto sa obrátilo. Proti Bielemu domu. Prezidentov volebný štáb, znepokojený poklesom preferencií, asi pred mesiacom vytiahol agresívne do boja a pustil do obehu informáciu, ktorú pokladal za pravdivú – že senátor Sexton má pomer so svojou osobnou asistentkou Gabrielle Ashovou. Biely dom však nemal nijaký rukolapný dôkaz. Senátor Sexton, neochvejný zástanca zásady, že najlepšou obranou je tvrdý útok, túto príležitosť využil. Zvolal tlačovú konferenciu, na ktorej obvinenie s pobúrením odmietol. Nemôžem uveriť, vyhlásil s bolestným pohľadom, upretým do kamier, že prezident chcel zneuctiť pamiatku mojej ženy takou zlomyseľnou lžou.

Jeho vystúpenie pred televíznymi kamerami bolo také presvedčivé, že Gabrielle prakticky uverila, že s ním nespala. Keď videla, ako ľahko klame, uvedomila si, že je to naozaj nebezpečný človek.

Bola si istá, že v prezidentských pretekoch stavila na najsilnejšieho koňa, ale v poslednom čase si začala klásť otázku, či aj na najlepšieho. Spolupráca so Sextonom bola skúsenosťou, ktorá otvárala oči – čosi podobné, ako keď sa dieťa dostane do zákulisia filmových štúdií a uvidí, že na Hollywoode nie je nič čarodejné.

Jej viera v Sextonovo politické zameranie síce ostávala neotrasená, ale začínala pochybovať o človeku, ktorý bol jeho nositeľom.

10

„To čo vám chcem povedať, Rachel, spadá podklasifikáciu UMBRA,“ povedal prezident. „Ďaleko to presahuje rozsah toho, sčím sa smiete oboznamovať.“

Rachel mala pocit, že naňu padajú steny Air Force One. Prezident ju dal helikoptérou dopraviť naWallops Island, pozval ju napalubu svojho lietadla, nalial jej kávu, bezobalu jej povedal, že ju mieni politicky využiť proti otcovi, ateraz jej oznamuje, že ju protizákonne oboznamuje stajnou informáciou. Zach Herney síce pôsobil navonok nenútene, no Rachel Sextonová naňom teraz postrehla čosi dôležité. Vie vziať veľmi rýchlo veci dorúk.

Zadíval sa jej uprene doočí apovedal: „NASA urobila objav.“

Tieto slová chvíľu viseli vovzduchu, kým sa Rachel rozležali vhlave. Objav NASA? Vnajnovších spravodajských hláseniach sa opráci NASA nehovorilo nič mimoriadne. „Objav NASA“ znamenal dnes zväčša iba to, že si uvedomila, že niektorý zjej nových projektov je rozpočtovo nedostatočne krytý.

„Kým budeme hovoriť ďalej, rád by som vedel, či aj vy zastávate otcov cynizmus, pokiaľ ide ovesmírny výskum?“ spýtal sa prezident.

Rachel sa táto otázka nepáčila. „Pevne verím, že zavaším pozvaním sa neskrýva požiadavka, aby som zabránila otcovi vovýpadoch proti NASA.“

Prezident sa rozosmial. „Ale kdeže! Bol som vSenáte dosť dlho nato, aby som vedel, že Sedgewickovi Sextonovi nemôže nikto vničom zabrániť.“

„Môj otec je oportunista, pán prezident. Takí sú všetci úspešní politici. ANASA mu nato, nanešťastie, poskytla príležitosť.“ Najnovšia reťaz omylov NASA bola taká trápna, že sa človek musel smiať alebo plakať – družice naobežnej dráhe sa rozpadali, vesmírne sondy sa neozývali, rozpočet Medzinárodnej vesmírnej stanice vzrástol nadesaťnásobok ačlenské štáty zneho utekali ako potkany zpotápajúcej sa lode. Plytvalo sa miliardami asenátor Sexton sa natom viezol ako navlne – navlne, ktorá ho mala vyplaviť nabrehy Bieleho domu.

„Pripúšťam, že NASA pripomína vposlednom čase chodiacu katastrofu,“ pokračoval prezident. „Kam sa pozriem, tam mi poskytuje ďalší dôvod nazoškrtanie jej rozpočtu.“

Rachel videla, že sa jej naskytá oporný bod, ahneď ho využila. „Anapriek tomu, pán prezident, práve som čítala, že ste jej minulý týždeň vypomohli ďalšími tromi miliónmi, aby ostala solventná, nie?“

Prezident sa zasmial. „Avášho otca to náramne potešilo, však?“

„Vyzerá to tak, že svojmu katovi ostríte meč.“

„Počuli ste ho v Nightline? ,Zach Herney je závislý odvesmíru ajeho závislosť platia daňoví poplatníci‘.“

„Ale svojím konaním mu dávate zapravdu, pán prezident.“

Herney prikývol. „Netajím sa, že som ohromným fanúšikom NASA. Avždy som bol. Som dieťaťom vesmírnych pretekov – Sputnik, John Glenn, Apollo 11 – anikdy som neváhal vyjadriť svoj obdiv anárodnú hrdosť nadnaším kozmickým programom. Namužov aženy zNASA sa dívam ako nanovodobých priekopníkov. Pokúšajú sa onemožné, prijímajú nezdary aznova pristúpia krysovacím doskám, kým my ostatní stojíme bokom akritizujeme ich.“

Rachel mlčala. Vycítila, že podprezidentovým pokojným zovňajškom vrie hnev nadotcovou nekonečnou rétorikou proti NASA. Pristihla sa primyšlienke, čo také NASA objavila. Prezident si vkaždom prípade dáva načas, aby prešiel kveci.

„Dnes mám vúmysle zmeniť vaše celkové nazeranie naNASA,“ povedal Herney dôraznejším hlasom.

Rachel naňho vrhla neistý pohľad. „Môj hlas už máte, pán prezident. Mali by ste sa sústrediť naostatných obyvateľov.“

„Aj to mám vúmysle.“ Napil sa kávy ausmial sa. „Avás chcem požiadať opomoc.“ Odmlčal sa anaklonil sa knej. „Tým najnezvyčajnejším spôsobom.“

Rachel vnímala, že Zach Herney skúma každý jej pohyb ako lovec, ktorý odhaduje, či sa jeho korisť dá naútek, alebo sa pustí doboja. Rachel, nanešťastie, nevidela nijakú únikovú cestu.

Prezident dolial obom kávu. „Predpokladám, že viete oprojekte NASA, ktorý sa volá SPZ?“

Rachel prikývla. „Systematické pozorovania Zeme. Myslím, že otec ho raz či dva razy spomenul.“

Prezident sa pritomto chabom pokuse oiróniu zamračil. Pravda bola taká, že Rachelin otec spomínal SPZ prikaždej možnej príležitosti. Bolo to jedno znajkontroverznejších afinančne najnáročnejších podujatí NASA – zostava piatich družíc, ktorá mala zvesmíru sledovať aanalyzovať životné prostredie. Narúšanie ozónovej vrstvy, roztápanie polárneho ľadu, globálne otepľovanie, ničenie dažďového pralesa. Jeho cieľom bolo poskytnúť environmentalistom celkom nové makroskopické údaje, aby mohli lepšie plánovať budúcnosť Zeme.

Projekt SPZ však nanešťastie stíhali neúspechy. Ako toľko projektov NASA zposledného obdobia, aj tento odsamého začiatku poznačovalo veľké prekračovanie nákladov. Následky zato dopadali naZacha Herneyho. Využil podporu environmentálnej lobby a1,4-miliardový projekt presadil vKongrese. Lenže namiesto príspevkov vede sa SPZ vyšplhal dofinančného zlého sna. Spôsobili to neúspešné štarty rakiet, zlyhávanie počítačov aneradostné tlačové konferencie NASA. Jediný, kto sa smial, bol senátor Sexton, ktorý samoľúbo pripomínal voličom, koľko ich peňazí prezident minul naSPZ aaké biedne výsledky prichádzajú.

Prezident si pustil dohrnčeka kocku cukru. „Možno to bude prevás prekvapujúce, ale objav NASA, ktorý mám namysli, priniesol práve SPZ.“

Rachel tomu zrazu nerozumela. Ak SPZ zaznamenal úspech, NASA by ho predsa oznámila, nie? Jej otec pribíjal vmédiách SPZ nakríž aNASA by sa zišla každá dobrá správa.

„Onijakom objave SPZ som nepočula,“ povedala.

„Viem. NASA si predbežne túto dobrú správu necháva preseba.“

Rachel otom zapochybovala. „Pán prezident, podľa mojich skúseností NASA vovšeobecnosti nepokladá nijakú správu zazlú.“ Zdržanlivosť rozhodne nepatrila kprednostiam jej odboru prestyk sverejnosťou. VNRA koloval žart, že NASA usporiada tlačovú konferenciu zakaždým, keď si niektorý zjej vedcov čo len uprdne.

Prezident sa zamračil. „No áno. Zabudol som, že sa zhováram sjedným zPickeringových učeníkov. Ešte vždy si ťažká naotvorenosť NASA?“

„Jeho remeslom je bezpečnosť, pán prezident. Berie to veľmi vážne.“

„To by teda mal. Stále nemôžem uveriť, že dve zložky, ktoré majú toľko spoločného, sa ustavične oniečo hádajú.“

Rachel už vpočiatkoch svojej práce sWilliamom Pickeringom pochopila, že činnosť NASA aNRA sa vmnohom týka kozmického priestoru, ale ich koncepcie sú vpríkrom rozpore. NRA bola obranná zložka avšetky svoje kozmické aktivity utajovala, kým NASA bola akademická inštitúcia, ktorá nadšene zverejňovala pocelom svete všetky svoje úspechy – ačasto naúkor národnej bezpečnosti, tvrdil William Pickering. Niektoré najmodernejšie výdobytky NASA – družicové teleskopy svysokou rozlišovacou schopnosťou, diaľkové telekomunikačné systémy azariadenia narádiové zobrazovanie– sa potom objavovali vspravodajských arzenáloch nepriateľských štátov, ktoré ich využívali našpionáž proti USA. Bill Pickering neraz šomral, že vedci vNASA majú veľké mozgy... aešte väčšie huby.

Table of Contents

Start

POĎAKOVANIE

AUTOROVA POZNÁMKA

PROLÓG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10