Start

Stephen King 

JOYLAND 

Copyright © 2013 by Stephen King 

All rights reserved. 

Jacket photo © Emil Křižka 

Translation © 2014 by Marína Gálisová 

Jacket design © 2014 by Emil Křižka 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Z anglického originálu Joyland (Titan Books, a Division of Titan 

Publishing Group Ltd, London 2013) preložila Marína Gálisová. 

Redigoval Peter Mitter. 

Korigovala Vlasta Greschová. 

Obálku navrhol Emil Křižka. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014  

ako svoju 523. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-3735-3 

Venujem Donaldovi Westlakovi

Mal som auto, ale vtú jeseň roku 1973 som zPlážového penziónu pani Shoplawovej chodieval doJoylandu vmeste Heaven’s Bay peši. Pripadalo mi to ako správna možnosť. Vlastne jediná správna možnosť. Začiatkom septembra bola pláž Heaven Beach takmer úplne opustená, presne ako mi vovtedajšej nálade vyhovovalo. Bola to najkrajšia jeseň vmojom živote. Môžem to potvrdiť aj poštyridsiatich rokoch. Aešte nikdy som nebol taký nešťastný ako vtedy. Aj to môžem potvrdiť. Ľudia si myslia, že prvá láska je krásna anajkrajšia vtedy, keď sa prvé puto naruší. Popmusic acountry to dovás hustí vtisícke piesní, ktoré sú otom istom – že si nejaký somár zlomil srdce. Lenže prvá zlomenina srdca najväčšmi bolí, najpomalšie sa hojí azanecháva najviditeľnejšiu stopu. Čo je natom krásne?

Celý september adobrú polovicu októbra bola obloha nadSevernou Karolínou jasná avzduch príjemne teplý aj osiedmej ráno, keď som vychádzal zosvojho bytu nadruhom poschodí privonkajších schodoch. Ak som vyrazil vľahkej bunde, kým som prešiel polovicu ztakmer päťkilometrovej trasy zmesta dozábavného parku, mal som ju zaviazanú okolo pása.

Prvú zastávku som si spravil vBettinej pekárni, kúpil som si dva ešte teplé croissanty. Môj tieň, natiahnutý takmer našesť metrov, kráčal popiesku somnou. Krúžili nado mnou čajky, spod papiera cítili croissanty. Akeď som sa vracal naspäť, väčšinou okolo piatej (hoci občas som zostal aj dlhšie, lebo čo ma už čakalo vHeaven’s Bay, meste, ktoré sa sodchodom leta ponorilo dozimného spánku?), môj tieň somnou kráčal tiež, ale povode. Ak bol príliv, mihotal sa nahladine avyzeralo to, akoby pomaly tancoval skruhom hula-hop.

Nie som si tým celkom istý, ale myslím, že chlapec, žena apes tam boli už prvý raz, keď som podnikol tú pešiu cestu. Breh medzi mestom aveselo blikajúcimi jarmočnými svetlami Joylandu bol lemovaný letnými sídlami, neraz veľmi drahými aväčšinou poprvom septembrovom pondelku, keď je Sviatok práce, zatvorenými nazimu. To sa však netýkalo najväčšieho znich, toho, ktoré vyzeralo ako zelený zámok zdreva. Zoširokého zadného patia viedla doštená promenáda až tam, kde sa namiesto morských rias belel jemný piesok. Nakonci promenády stál piknikový stôl zatienený svetlozeleným plážovým slnečníkom. Vjeho tieni sedával chlapec navozíku, nahlave bejzbalová šiltovka aodpása nadol zakrytý dekou ešte aj popoludní, keď bývalo ivyše dvadsať stupňov. Myslel som, že má nejakých päť rokov, no určite nie viac ako sedem. Pes, teriér Jacka Russella, buď ležal vedľa neho, alebo mu sedel prinohách. Žena sedávala najednej zlavíc pripiknikovom stole, niekedy čítala knihu, väčšinou len pozerala navodu. Bola veľmi krásna.

Či už cestou ta, alebo naspäť, zakaždým som im zamával achlapec mi odmával. Ona spočiatku nemávala. Rok 1973 bol rokom ropného embarga OPEC-u, rokom, keď Richard Nixon vyhlásil, že nie je lump, rokom, keď zomrel Edward G. Robinson aj Noël Coward. Bol to stratený rok Devina Jonesa. Bol som dvadsaťjedenročný panic sliterárnymi ambíciami. Mal som troje modrých džínsov, štvoro trenírok, rozheganú starú fordku (sfungujúcim rádiom), kde-tu myšlienky nasamovraždu astále zlomené srdce.

Krása, čo?

Srdce mi zlomila Wendy Keeganová, ktorá ma nebola hodna. Trvalo mi väčšinu života, kým som ktomuto záveru dospel, ale veď to poznáte, radšej neskoro ako nikdy. Pochádzala zPortsmouthu vNew Hampshire, ja som bol zoSouth Berwicku vMaine. Takže sme boli prakticky susedia. Začali sme „sa spolu ukazovať“ (ako sa vtedy unás hovorilo) počas prvého ročníka naNewhampshirskej univerzite – vlastne sme sa stretli navečierku preprvákov, no nie je to krásne? Presne ako vpesničkách.

Dva roky sme boli nerozluční, všade sme chodili spolu, všetko sme robili spolu. Len „to“ sme stále nerobili. Obaja sme si naštúdium zarábali apracovali sme preuniverzitu. Ona vknižnici, ja vjedálni. Vsedemdesiatom druhom nám ponúkli, aby sme tam zostali pracovať aj cezleto, samozrejme, že sme šancu využili. Mzda bola nízka, ale možnosť byť spolu neoceniteľná. Predpokladal som, že tak isto to bude aj vsedemdesiatom treťom, až kým mi Wendy neoznámila, že jej kamoška Renee zohnala prácu vobchodnom dome Filene’s vBostone.

„Ačo ja?“ spýtal som sa.

„Veď ma môžeš prísť pozrieť,“ odvetila. „Bude mi zatebou strašne smutno, ale uznaj, Dev, asi sa nám zíde byť chvíľu každý inde.“

Tá veta často zaznie ako umieračik vzťahu. Možno mi tú myšlienku vyčítala ztváre, lebo sa postavila našpičky apobozkala ma. „Odlúčenie posilňuje lásku,“ povedala. „Okrem toho budem mať aj ubytko, môžeš umňa prespávať.“ Lenže keď to hovorila, nepozerala namňa anapokon som tam ani raz neprenocoval. Povedala, že má priveľa spolubývajúcich. Primálo času. Samozrejme, také prekážky sa dajú prekonať, ale akosi sme to nedokázali, čo mi zospätného pohľadu veľa naznačuje. Niekoľkokrát sme sa k „tomu“ takmer dostali, ale nejako sa „to“ nikdy neuskutočnilo. Ona zakaždým zaradila spiatočku aja som naňu nikdy netlačil. Chcel som byť, ja somár, galantný. Odvtedy som si často lámal hlavu, čo by sa bolo zmenilo (klepšiemu alebo khoršiemu), keby som galantný nebol. Dnes viem, že galantní mládenci sa dievčatám málokedy dostanú podsukňu. Môžete si to vyšiť krížikovým stehom naplátno azavesiť vkuchyni nastenu.

Vyhliadka naďalšie leto, keď budem vjedálni utierať dlážku anakladať dostarých umývačiek špinavé taniere, ma neočarila, najmä ak si má Wendy osto kilometrov ďalej užívať život voveľkom Bostone, ale bola to stála práca, ktorú som potreboval, ainé ponuky som nemal. Potom, koncom februára, sa jedna objavila, doslova mi prišla nabežiacom páse.

Niekto si čítal časopisCarolina Living, kým zhltol obednú špecialitu, ktorá vten deň náhodou bola mexicko-kalifornský burger ahranolčeky caramba. Časopis potom stravník zanechal napodnose aja som ho vzal zpása spolu sošpinavým tanierom. Takmer som ho šmaril dokoša, potom som si to rozmyslel. Čítanie zadarmo bolo, koniec koncov, čítanie zadarmo. (Nezabúdajte, že som si musel naštúdium zarábať.) Strčil som si časák dozadného vrecka acelkom som naň zabudol, až kým som neprekročil prah internátnej izby. Kým som si prezliekal nohavice, vypadol nadlážku aotvoril sa vzadu nainzerátoch.

Ten, kto čítal časopis predtým, si zakrúžkoval niekoľko pracovných možností... hoci napokon sa asi rozhodol, že mu ani jedna celkom nevyhovuje, inak byCarolina Livingnedoputoval popáse až kumne. Takmer naspodku strany bol inzerát, naktorý mi padli oči, hoci nebol zakrúžkovaný.PRACUJ HNEĎ PODNEBOM!Ktorý študent anglického jazyka by tomu odolal? Aktorý zachmúrený dvadsaťjedenročný mládenec, posadnutý rastúcou obavou, že stráca svoju priateľku, by sa nedal zlákať predstavou práce vlunaparku nazvanom Joyland?

Bolo tam aj telefónne číslo aznáhleho popudu som naň zavolal. Otýždeň mi vinternátnej schránke pristál formulár žiadosti oprácu. Vsprievodnom liste sa písalo, že ak chcem letnú brigádu naplný úväzok (ato som chcel), budem vykonávať viacero rôznych funkcií, väčšinou, ale nie výhradne, poddozorom. Musím mať platný vodičský preukaz aabsolvovať pohovor. To som mohol spraviť nasledujúce jarné prázdniny, keby som nešiel natýždeň domov doMainu. Lenže aspoň časť ztoho týždňa som plánoval stráviť sWendy. Možno by sme sa dostali aj k „tomu“.

„Choď naten pohovor,“ povedala Wendy, keď som sa jej stým zdôveril. „Bude to dobrodružstvo.“

„Dobrodružstvo by bolo, keby som bol stebou,“ zašomral som.

„Nato bude dosť času aj nabudúci rok.“ Zdvihla sa našpičky apobozkala ma (stále sa dvíhala našpičky). Žeby už vtedy chodila stým druhým? Pravdepodobne nie, no stavím sa, že si ho už všimla, lebo sňou chodil nasociologický seminár. Renee St. Clairová to zrejme vedela ahádam by mi to bola aj povedala – jej špecialitou bolo rozprávanie astavím sa, že keď sa spovedala, uťahala hociktorého kňaza –, ale niektoré veci človek jednoducho nechce vedieť. Napríklad ako je možné, že dievča, ktoré zcelého srdca miloval, mu stále hovorí nie, ale stým novým skočí dopostele hneď priprvej príležitosti. Neviem, či sa človek vôbec niekedy celkom spamätá zprvej lásky, ato ma stále škrie. Časť zomňa sa stále dožaduje vysvetlenia, čo jej namne nevyhovovalo. Čo jej chýbalo. Už mám pošesťdesiatke, vlasy mi osiveli, prežil som rakovinu prostaty aaj tak sa pýtam, prečo som preWendy Keeganovú nebol dosť dobrý.

Sadol som navlak zvaný Južan zBostonu doKarolíny (nebol bohvieako dobrodružný, ale lacný) azWilmingtonu doHeaven’s Bay som sa odviezol autobusom. Pohovor viedol Fred Dean, ktorý bol – okrem mnohých iných funkcií – vJoylande personalistom. Popätnástich minútach otázok aodpovedí, popohľade namôj vodičský preukaz apotvrdenie ozáchranárskom kurze zČerveného kríža mi podal plastový preukaz našnúrke. Bolo naňom napísanéNÁVŠTEVA, ktomu dátum akresbička nemeckého ovčiaka smodrými očami, vzdialene sa podobal naslávneho komiksového psieho detektíva Scooby-Dooa.

„Prejdite sa tu,“ povedal Dean. „Ak chcete, prevezte sa naKarolíne. Väčšina atrakcií ešte nie je spustená, ale Karolína sa vrtí ako vždy. Lanovi povedzte, že som vám to dovolil. Dal som vám celodenný preukaz, ale vrátite sa sem o...“ Pozrel si nahodinky. „Povedzme ojednej. Potom mi poviete, či tú robotu chcete. Mám päť voľných miest, všetky sú vpodstate rovnaké. Veselí pomocníci.“

„Ďakujem, pane.“

Súsmevom prikývol. „Neviem, ako sa vám to tu bude pozdávať, ale ja som spokojný. Všetko je trochu staré arozhegané, no práve preto sa mi to páči. Chvíľu som pracoval vDisney Worlde, ale ten sa mi nepáčil. Je príliš... čo ja viem...“

„Príliš komerčný?“ tipol som si.

„Presne. Príliš komerčný. Príliš vyčačkaný, vyleštený. Tak som sa predpár rokmi vrátil doJoylandu. Adoteraz som to neoľutoval. Všetko robíme tak trochu nakolene acelé to má takú tú starosvetskú jarmočnú atmosféru. No, len choďte, poobzerajte sa tu. Sám zistíte, čo si otom budete myslieť. Najmä čo budete cítiť.“

„Môžem sa vás ešte predtým naniečo opýtať?“

„Isteže.“

Prstom som prešiel poplastovom preukaze. „Kto je ten pes?“

Zúsmevu sa stal úškrn. „To je havo Howie. Maskot Joylandu. Joyland vybudoval Bradley Easterbrook apôvodný Howie bol jeho pes. Už je dávno mŕtvy, ale ak tu budete toto leto pracovať, neraz ho uvidíte.“

Tak bolo... aj nebolo. Prečo? To je ľahká hádanka, no najej vysvetlenie budete musieť ešte chvíľu počkať.

Joyland bol nezávislý zábavný park, nie taký veľký ako Six Flags aani náhodou taký obrovský ako Disney World, ale dosť veľký, aby načloveka urobil dojem, najmä svojou hlavnou triedou Joyland Avenue adruhou hlavnou triedou Psia cesta, ktoré keď boli prázdne, vyzerali ako osemprúdovky. Počul som kvílenie motorových píl avidel veľa robotníkov – najviac sa ich rojilo okolo Guľového blesku, jednej zdvoch tunajších rýchlodráh –, ale neboli tu zákazníci, lebo park otvárali až pätnásteho mája. Zopár bufetov areštaurácií už otvorilo, pretože robotníci potrebovali obedovať, apredvešteckým stánkom posiatym hviezdami si ma podozrievavo premeriavala stará pani. Všetko ostatné, sjednou výnimkou, bolo zatvorené.

Výnimku predstavovala Karolína. Merala päťdesiatdva metrov (to som zistil až neskôr) aveľmi pomaly sa krútila. Predňou stál svalnatý chlap vovyblednutých džínsach atielku, obdraté semišové čižmy mal okydané mastnotou anavlasoch čiernych ako žúžoľ nasadený pinč. Zauchom zasunutá cigareta bezfiltra. Vyzeral ako jarmočný vyvolávač vstarom novinovom komikse. Naoranžovej debne, čo stála vedľa neho, mal otvorenú debničku nanástroje aveľké prenosné rádio. The Faces zneho spievaliStay with Me. Chlapík sa pohyboval dorytmu, srukami vzadných vreckách krúžil bokmi. Zišla mi naum absurdná, ale úplne zreteľná myšlienka:Keď vyrastiem, chcem vyzerať ako on.

Ukázal namôj preukaz. „Poslal ťa Freddy Dean, čo? Povedal ti, že všetko ostatné je zatvorené, ale môžeš sa povoziť načertovom kolese, čo?“

„Áno, pane.“

„Karolína znamená, že si náš, chlapče. Starý dáva vyvoleným šancu pozrieť sa navšetko zvýšky. Vezmeš tú robotu?“

„Asi áno.“

Vystrel ruku. „Som Lane Hardy. Vitaj napalube, chlapče.“

Prijal som ju. „Ja som Devin Jones.“

„Teší ma, Devin.“

Vykročil pošikmých schodoch, čo viedli kpomaly sa otáčajúcemu kolotoču, chytil dlhú tyč, vyzerala ako rýchlostná páka vaute, aposunul ju dozadu. Koleso sa pomaličky zastavilo ajedna veselo pomaľovaná kabínka (nakaždej sa skvel obrázok hava Howieho) sa zaknísala prinástupisku.

„Vylez napalubu, Devin. Vyšlem ťa hore, kde vzduch chladí akrása oči hladí.“

Vošiel som dokabínky azatvoril dvere. Lane nimi zatriasol, aby sa uistil, že sú riadne zatvorené, zaistil ich závorou avrátil sa kriadiacemu pultu. „Tak čo, kapitán? Pripravený naštart?“

„Hm, asi hej.“

„Očakávaj neočakávané!“ Žmurkol namňa aposunul riadiacu páku dopredu. Koleso sa znovu začalo krútiť aLane sa namňa zaraz díval zdola. Stará pani privešteckom stánku tiež. Naťahovala krk azacláňala si dlaňou oči. Zamával som jej. Nereagovala.

Potom som už visel nadvšetkým okrem divoko poskrúcaných údolí aslučiek Guľového blesku, stúpal som doostrého povetria skorej jari acítil – bolo to hlúpe, ale bolo to tak –, že všetky starosti aobavy zanechávam nazemi.

Joyland nemal nijaký leitmotív, takže tu mohli prevádzkovať zkaždého rožka troška. Bola tu druhá rýchlodráha nazvaná Delírium avodná šmýkačka (Kapitán Nemo). Nazápadnom konci parku bola oblasť vyhradená najmenším, volala sa Detský raj. Okrem toho tu bola koncertná sála, kde vystupovali najmä – ale aj to som sa dozvedel až neskôr – béčkové mená zcountry alebo rockeri, čo zažili svoju zlatú éru vpäťdesiatych ašesťdesiatych rokoch. Spomínam si, že tam odohrali spoločný koncert Johnny Otis aBig Joe Turner. Musel som sa spýtať Brendy Raffertyovej, hlavnej účtovníčky, ktorá bola zároveň akási mama kvočka prehollywoodske dievčatá, kto tí dvaja vlastne sú. Bren ma považovala zaúplného tupca, ja ju zastarenu, aobaja sme mali zrejme pravdu.

Lane Hardy ma vyviezol až hore azastavil čertovo koleso. Sedel som vrozhojdanej kabínke, zvieral tyč ako divý apozeral sa nasvet, aký som dovtedy nezazrel. Nazápad sa tiahla severokarolínska rovina, neuveriteľne zelená, aspoň zpohľadu chalana, ktorý sa vNovom Anglicku naučil, že marec je len studený ablatistý predchodca skutočnej jari. Navýchode bol oceán, hladina ako tmavomodrá metalíza, až kým ju krémové penové hrebene nenarušili pripobreží, kadiaľ som oniekoľko mesiacov chodieval naprechádzku sosvojím zlomeným srdcom. Priamo podo mnou bola veselá motanina Joylandu: veľké amalé atrakcie, koncertná sála abufety, obchody sosuvenírmi aHavova strela, vlak, čo vozil zákazníkov doneďalekých motelov a, samozrejme, aj napláž. Nasevere bolo mestečko Heaven’s Bay. Ztej výšky nadparkom (kde vzduch chladí) vyzeralo ako postavené zdetských kociek, medzi ktorými sa naštyroch svetových stranách čneli štyri kostolné veže.

Koleso sa znovu pohlo. Zviezol som sa dole ako chlapec znejakej poviedky odRudyarda Kiplinga, čo skĺzne nazem posloňom chobote. Lane Hardy ma zastavil, no neobťažoval sa mi odistiť dvere nakabínke. Napokon, už som bol takmer kolega.

„Aké to tam bolo?“

„Super.“

„No veru, nie zlé natakú starenku, ako je naša Karolína.“ Posunul si pinč, takže sa mu zviezol naddruhé ucho, azamyslene si ma prezrel. „Koľko meriaš? Stodeväťdesiat?“

„Stodeväťdesiattri.“

„Uhm. Uvidíme, ako sa ti bude páčiť naKarolíne uprostred júla vkožuchu, keď budeš musieť ešte aj vyspevovaťVeľa šťastia, zdravianejakému rozmaznanému faganovi scukrovou vatou vjednej atopiacim sa nanukom vdruhej paprči.“

„Hej, vakom kožuchu?“

To sa však už vybral naspäť ksvojim strojom aneodpovedal mi. Možno ma vryku rádia, ktoré teraz vyvreskovaloCrocodile Rock, nepočul. Alebo možno chcel, aby ma moje budúce pôsobenie vrote havov pekne prekvapilo.

Doopätovného stretnutia sFredom Deanom mi zostávala asi hodina, tak som sa prešiel poPsej ceste kstánku sobčerstvením, ktorý vyzeral, že sa mu celkom darí. Nie všetko vJoylande bolo prispôsobené psiemu štýlu, ale veľa vecí áno, vrátane tejto stravovacej inštitúcie, volala sa Hav-ham-hav. Rozpočet natejto výprave zaletnou brigádou som mal absurdne nízky, ale povedal som si, že zopár dolárov nahotdog apapierový pohár shranolčekmi obetovať môžem.

Keď som prechádzal okolo vešteckého stánku, docesty sa mi postavila madam Fortúna. Nie je to celkom presné, lebo Fortúna sa volala len odpätnásteho mája doSviatku práce. Tých šestnásť týždňov nosila dlhé sukniská, vrstvené blúzky zpriesvitnej látky aštóly zdobené rozličnými kabalistickými znakmi. Zuší jej viseli zlaté kruhy, také ťažké, že jej naťahovali lalôčiky, arozprávala sosilným rómskym prízvukom, takže to znelo ako repliky znejakého hororu ztridsiatych rokov, takého, kde vidieť zámky vhmle apočuť vlčie zavýjanie.

Pozvyšok roka bola bezdetnou vdovou zBrooklynu zbierajúcou porcelánové figúrky aobľubujúcou filmy (najmä dojáky, vktorých nejaká baba dostane rakovinu akrásne zomrie). Dnes mala nasebe elegantný čierny nohavicový kostým atopánky nanízkom podpätku. Celkový dojem farebne osviežovala ružová šatka ovinutá okolo krku. Fortúna mala strapaté sivé kučery, ale to bola len parochňa, ktorá teraz stále ešte len ležala podvlastnou sklenou kupolou vmaličkom dome vHeaven’s Bay, kde jej majiteľka bývala. Skutočné vlasy si madam Fortúna dávala strihať nakrátko afarbiť načierno. MilovníčkaPríbehu našej láskyzBrooklynu ajasnovidka madam Fortúna mali spoločné len jedno: obe si namýšľali, že majú nadprirodzené schopnosti.

„Visí nadtebou tieň, mladý muž,“ oznámila mi.

Pozrel som dole anaozaj, mala pravdu. Stál som vtieni Karolíny. Aona somnou.

„Nie tento, hlupáčik. Tieň nadtvojou budúcnosťou. Čaká ťa hlad.“

Hlad som cítil už teraz, aporiadny, ale ten som sa chystal zahnať vHav-ham-have. „To je veľmi zaujímavé, ehm, pani...“

„Rosalind Goldová,“ predstavila sa avystrela kumne ruku. „Ale môžeš ma volať Rozzie. Tak ma volajú všetci. No počas sezóny...“ Vžila sa dosvojej postavy, čo znamenalo, že začala rozprávať ako nejaký prsnatý Béla Lugosi. „Počas sesony... som... Fortúna!“

Podal som si sňou ruku. Keby bola nielen vpostave, ale aj vkostýme, boli by jej pritom nazápästí zazvonili zlaté náramky. „Veľmi ma teší.“ Avyskúšal som aj jej prízvuk. „Ja som... Devin!“

Nezdalo sa jej to vtipné. „Je to írske meno?“

„Presne tak.“

„Íri sú smutný národ amnohí majú dar jasnozrivosti. Neviem, či ho máš aj ty, ale sniekým, kto ho má, sa stretneš.“

Bol som skôr šťastný než smutný, okrem neskutočnej túžby vraziť si dokrku hotdog zHav-ham-havu. Celé mi to pripadalo ako dobrodružstvo. Hovoril som si, že mi to tak pripadať prestane, keď budem podlhom rušnom dni čistiť toalety alebo umývať šáločkový kolotoč odvývratkov, ale vtej chvíli sa mi všetko zdalo dokonalé.

„Vy si tú rolu aj cvičíte?“

Vystrela sa vplnej výške, čo mohlo byť nejakých stopäťdesiatdva centimetrov. „Nie je to rola, chlapče.“ Vlastne povedalarolo, nie rola. „Židia sú najväčší senzibili natejto zemi. To vie predsa každý.“ Potom sa vykašlala naprízvuk. „Okrem toho je vJoylande lepšie ako vnejakej krpatej dlaňovej veštiarni naDruhej avenue. No, chlapče, aj keď si smutný, páčiš sa mi. Idú zteba dobré vibrácie.“

„To je jedna zmojich najobľúbenejších skladieb odBeach Boys.“

„Ale stojíš napokraji veľkého smútku.“ Dramaticky sa odmlčala, ako to už veštkyne robievajú. „Aazda aj nebezpečenstva.“

„Vidíte vmojej budúcnosti krásnu tmavovlasú ženu?“ Wendy bola krásavica stmavými vlasmi.

„Nie,“ odvetila Rozzie ato, čo vzápätí povedala, ma omráčilo. „Tá je vtvojej minulosti.“

Takže tak.

Obišiel som ju azamieril kHav-ham-havu, dával som si pritom pozor, aby som sa jej nedotkol. Bola to podvodníčka, otom som nemal najmenšie pochybnosti, no dotknúť sa jej vtej chvíli mi pripadalo ako nanič nápad.

Nepomohlo mi to. Vykročila somnou. „Vtvojej budúcnosti je dievčatko achlapec. Chlapec má psa.“

„Skôr hava, ktorý sa volá Howie.“

Môj pokus ovtip ignorovala. „Dievčatko má nahlave červenú čiapku avruke bábiku. Jedno ztých detí má dar jasnozrivosti. Neviem ktoré. To mi nebolo zjavené.“

Tú časť jej táranín som už sotva počúval. Myslel som navetu, ktorú predchvíľou vyslovila svojím širokým brooklynským prízvukom. „Tá je vtvojej minulosti.“

Madam Fortúna, ako som neskôr zistil, všeličo poplietla, ale trochu znadprirodzeného nadania jej dovienka kvaplo, avten deň, keď som bol napracovnom pohovore vJoylande, sa to naplno prejavilo.

Brigádu som dostal. Pán Dean sa najväčšmi tešil zmôjho záchranárskeho diplomu, ktorý mi udelila YMCA vlete, keď som oslávil šestnásť rokov. Moje nudné leto, tak som si ho nazval. Vnasledujúcich rokoch som sa presvedčil, že nuda nemusí byť až taká zlá.

Povedal som pánovi Deanovi, kedy končím skúškové obdobie, asľúbil, že odva dni už budem vJoylande, pripravený nazaradenie dotímu azácvik. Podali sme si ruky aprivítal ma napalube. Zišlo mi naum, či ma nevyzve, aby som si sním kamarátsky zahavkal alebo niečo vtom zmysle, no iba mi zaželal príjemný deň avyprevadil ma zkancelárie, nízky mužíček sbystrými očami arezkým krokom. Keď som stál namalej betónovej verande predkanceláriou personalistu, počúval som dunenie príboja avdychoval vlhký slaný vzduch, znovu som pocítil nadšenie anedočkavosť – kedy sa už začne leto?

„Tak aste vzábavnom priemysle, pán Jones,“ povedal mi môj nový šéf. „Nemyslím jarmoky, nie presne, tak sa to už dnes nerobí, ale zase až také odlišné to nie je. Viete, čo znamená byť vzábavnom priemysle?“

„Nie, pane, celkom presne nie.“

Oči mal vážne, ale naústach mu pohrával náznak úškľabku. „Znamená to, že vidláci musia vypadnúť vysmiati. A,mimochodom, ak začujem, že zákazníkov voláte vidláci, vyletíte zdverí, skôr než sa spamätáte. Ja to povedať môžem, lebo ja som vzábavnom priemysle, odkedy som sa začal holiť. Sú to vidláci, presne ako sedloši zOklahomy aArkansasu, ktorí vyvaľovali okále nakaždý jeden jarmok, kde som oddruhej svetovej vojny makal. Ľudia, ktorí chodia doJoylandu, sa možno lepšie obliekajú anevozia sa nafarmárskych pikapoch, ale nafordkách avolkswagenoch, lenže natomto mieste sa znich stávajú vidláci sotvorenými papuľami. Ak nie, tak niečo robíme zle. Ale prevás, chlapče, to budú ušiaci. Ak to aj náhodou začujú, neurazia sa. Znamená to, že sú to zajace, pán Jones, milé, vypasené, zazábavou hopkajúce zajačiky, čo neskáču odjednej diery kdruhej, ale medzi atrakciami.“

Žmurkol namňa astisol mi plece.

„Ušiaci musia vypadnúť spokojní, inak to tu skape. Už som to videl, akeď sa to stane, stane sa to rýchlo. Mladý pán Jones, toto je zábavný park, takže ušiakov treba pekne pohladkať azaušká zaťahať len veľmi jemne. Inými slovami, treba ich baviť.“

„Okej,“ povedal som, hoci som netušil, ako prispejem kzábave zákazníkov, keď budem leštiť diablovozy (miestna verzia autodrómu) alebo pozáverečnej naautíčku zametať Psiu cestu.

„Aneopovážte sa ma nechať vštichu. Budete tu stáť vpozore vdohodnutý deň apäť minút preddohodnutým časom.“

„Okej.“

„Šoubiznis má dve dôležité pravidlá, chlapče: Poprvé, vždy treba vedieť, kde máme peňaženku. Apodruhé, treba prísť nascénu.“

Keď som vyšiel spod veľkého oblúka sneónovým nápisom (teraz vypnutým)VÍTA VÁS JOYLAND, ozavretú pokladnicu sa opieral Lane Hardy afajčil cigaretu, čo mal predtým zauchom.

„Vareáli sa už fajčiť nesmie,“ povedal. „Nové pravidlo. Pán Easterbrook hovorí, že sme prvý zábavný park vAmerike, ktorý ten zákaz zaviedol, ale že nebudeme posledný. Dali ti tú robotu?“

„Dali.“

„Blahoželám. AFreddy si zarečnil?“

„No, asi tak.“

„Povedal ti ohladkaní zajačikov?“

„Hej.“

„Občas je kčloveku milý ako vred nazadku, ale je to starý mazák, všetko všoubiznise videl aväčšinou aj dvakrát, anemýli sa. Podľa mňa to tu zvládneš. Vyzeráš ako pravý kolotočiar.“ Mávol rukou nazábavný park, zktorého sa napozadí blankytnej oblohy týčili dominanty: Guľový blesk, Delírium, divoko poprekrúcaná vodná šmýkačka Kapitán Nemo a, samozrejme, čertovo koleso Karolína. „Ktovie, možno sa tento kus zeme stane tvojou budúcnosťou.“

„Možno,“ prikývol som, hoci som už vedel, aká bude moja budúcnosť. Budem písať romány apoviedky, aké uverejňujeNew Yorker. Všetko som mal naplánované. Samozrejme, aj svadbu sWendy Keeganovou ato, že nadetičky si počkáme dotridsiatky. Keď má človek dvadsaťjeden rokov, život je perfektne rozkreslený ako mapa. Až okolo dvadsaťpäťky príde podozrenie, či tú mapu náhodou nedrží hore nohami. Vštyridsiatke je ztoho podozrenia istota. Avšesťdesiatke, mne to môžete veriť, už netušíte, kde ste.

„ARozzie ti natlačila dohlavy svoje veštecké sprostosti?“

„No...“

Lane sa zachichotal. „Že sa vôbec pýtam! Len si zapamätaj, chlapče, že deväťdesiat percent ztoho, čo povie, sú kraviny. Atých zvyšných desať... Tá už povedala ľuďom také veci, že ich ztoho skoro prekotilo.“

„Aj vám?“ spýtal som sa. „Povedala vám niečo, zčoho vás skoro prekotilo?“

Uškrnul sa. „Vdeň, keď si dám odRozzie čítať zdlane, zase vyrazím nacestu potých najzavšivenejších dierach vtejto krajine. Synak pani Hardyovej sa zďaleka vyhýba duchárskym stolíkom akrištáľovým guliam.“

Vidíte vmojej budúcnosti krásnu tmavovlasú ženu?Nato som sa spýtal.

Nie. Tá je vtvojej minulosti.

Pozorne sa namňa zadíval. „Čo je? Zhltol si muchu?“

„Nič,“ odvetil som.

„Priznaj sa, synak. Povedala ti pravdu alebo voloviny? Sedelo to alebo nesedelo? Zver sa ocinkovi.“

„Totálne voloviny.“ Pozrel som nahodinky. „Opiatej mi ide autobus, inak nestihnem osiedmej vlak doBostonu. Musím si pohnúť.“

„Kdeže, máš more času. Kde budeš vlete bývať?“

„To mi ešte ani nezišlo naum.“

„Cestou naautobusovú stanicu by si sa mohol zastaviť upani Shoplawovej. Veľa ľudí vHeaven’s Bay prenajíma izby letným brigádnikom, ale ona je najlepšia. Zatie roky už mala podsvojou strechou veľa veselých pomocníkov. Ľahko ju nájdeš, jej dom je tam, kde sa napláži končí Main Street. Veľký sivý dom. Zverandy visí tabuľa. Určite si ju všimneš, lebo je vyrobená zmušlí astále znej opadávajú.PLÁŽOVÝ PENZIÓN PANI SHOPLAWOVEJ. Povedz jej, že som ťa poslal ja.“

„Okej, poviem. Vďaka.“

„Keby si tam býval, napláž sa dostaneš aj peši, ak nechceš kupovať benzín, ale šetríš prachy naniečo dôležitejšie, napríklad nažúr vovoľný deň. Prechádzkou popláži aspoň pekne začneš deň. Inak, veľa šťastia, chlapče. Teším sa, že stebou budem pracovať.“ Vystrel ruku, potriasol som mu ju aznovu mu zaďakoval.

Inšpiroval ma arozhodol som sa prejsť domesta popláži. Ušetrím si dvadsať minút čakania nataxík, ktorý je premňa aj tak pridrahý. Bol som už takmer pridrevených schodoch, ktoré viedli dolu napiesok, keď namňa zakričal.

„Hej, Jones! Chceš počuť niečo, čo ti Rozzie nepovie?“

„Jasné,“ prikývol som.

„Máme tu strašidelný zámok. Anaša koza Róza sa knemu nepriblíži ani napäťdesiat metrov. Neznáša vyskakovacie figuríny, mučiareň aj nahraté hlasy, ale nejde tam preto, lebo sa bojí, že tam možno naozaj straší.“

„Fakt?“

„Fakt. Aasi pol tucta chlapov, čo tu makajú, hovorí, že ju videli.“

„To myslíte vážne?“ Ale to je len taká otázka, ktorú človek vyhŕkne, keď je všoku. Jasne som videl, že to myslí vážne.

„Porozprával by som ti celý príbeh, ale už sa mi končí pauza. Musím naniektorých diablovozoch vymeniť elektrické tyče aokolo tretej sa naGuľový blesk prídu pozrieť bezpečnostní inšpektori. Nechutne otravní ľudia. Spýtaj sa Shoplawovej. Emmalina Shoplawová vie oJoylande viac ako ja. Dá sa povedať, že Joyland študuje. Vporovnaní sňou som len zelenáč.“

„Atoto nie je žart? Neuťahujete si takto zovšetkých nováčikov?“

„Vyzerám, že si zteba uťahujem?“

Nevyzeral, ale zato vyzeral, že sa dobre baví. Dokonca namňa žmurkol. „Čo by to bol zazábavný park, keby nemal svojho ducha? Možno ju uvidíš aj ty. Len vidláci ju nikdy nevidia, to je istota. Auž si švihni, chlapče. Nech máš izbu rezervovanú, kým naskočíš naautobus naspäť doWilmingtonu. Ešte mi poďakuješ.“

Podmenom Emmalina Shoplawová som si jednoducho musel predstaviť ružolícu domácu paniu zDickensovho románu, prsnatú asrdečnú, ktorá sa všade ponáhľa avzdychábože, bože!Obklopená komparzom láskavých excentrikov bude podávať čaj arožteky amožno ma dokonca uštipne dolíca, keď si budeme spolu nadohníkom opekať gaštany.

Lenže človek natomto svete málokedy dostane to, čo si predstavuje, aženská, ktorá mi otvorila, bola vysoká päťdesiatnička splochým hrudníkom, bledá ako osrienený oblok. Vlasy myšacej hnedej farby si zaplietla dohrubých vrkočov azvinula ich tak, že jej zakrývali uši. Vyzerala snimi ako starnúca verzia princeznej zrozprávky odbratov Grimmovcov. Vysvetlil som jej, prečo som prišiel.

„Budete pracovať vJoylande, čo? No, tak poďte ďalej. Máte odporúčania?“

„Odmajiteľov bytov nie. Bývam totiž vinternáte. Ale mám pracovné odporúčanie odšéfa vjedálni. Myslím vškolskej jedálni, nauniverzite, kde študujem apracujem...“

„Viem, čo je školská jedáleň. Nie som včerajšia.“ Zaviedla ma dosalóna, ktorý sa tiahol pocelej dĺžke domu, bol prepchatý nábytkom najrôznejších typov adominoval mu veľký stolový televízor. Ukázala naň prstom. „Je farebný. Moji nájomníci ho môžu pokojne používať – asalón tiež – dodesiatej večer cezpracovné dni adopolnoci cezvíkend. Občas sa kdeckám posadím apozriem si snimi film alebo vsobotu popoludní bejzbal. Dávame si pizzu alebo urobím pukance. Je to znamenité.“

Znamenité, pomyslel som si. Ako zostarého filmu. Azrejme to naozaj býva znamenité.

„Povedzte mi, pán Jones, pijete aste potom hlučný? Také správanie považujem zaasociálne, hoci viem, že mnohí nie.“

„Nie, pani.“ Pil som len občas amálo, ale zriedka som bol potom hlučný. Skôr sa mi pojednom či dvoch pivách driemalo.

„Pýtať sa, či beriete drogy, je márne, aj tak by ste mi tvrdili, že nie, všakže? No ono sa to časom vždy samo ukáže, akeď sa ukáže, odporúčam hosťom, aby si našli nové ubytovanie. Tu netolerujeme ani trávu, je to jasné?“

„Jasné.“

Fľochla namňa. „Nevyzeráte ako hulič.“

„Ani nie som.“

„Mám miesto preštyroch nájomníkov amomentálne len jedného. Teda jednu, slečnu Ackerleyovú. To je knihovníčka. Všetko sú to jednoposteľové izby, ale omnoho krajšie, ako by ste našli vmoteli. Tá, ktorá mi prevás pripadá ako stvorená, je nadruhom poschodí amá vlastnú kúpeľňu asprchu, čo tie natreťom poschodí nemajú. Druhé schodisko je vonku, ato sa vám bude hodiť, ak máte priateľku. Nemám nič proti priateľkám, aj ja som priateľský človek. Máte priateľku, pán Jones?“

„Mám, ale vlete bude brigádovať vBostone.“

„Nuž, možno sa tu sniekým zoznámite. Viete, ako sa hovorí, láska je všade okolo nás.“

Nato som sa len usmial. Vlete vsedemdesiatom treťom mi predstava, že by som mohol ľúbiť aj niekoho iného ako Wendy Keeganovú, bola absolútne cudzia.

„Odhadujem, že máte auto. Preštyroch nájomníkov mám vzadu len dve parkovacie miesta, takže každé leto ich dostane ten, kto prvý príde. Vy ste tu prvý amyslím, že mi budete vyhovovať, lebo ak sa ukáže, že nie, pôjdete svojou cestou. Zdá sa vám to fér?“

„Áno, pani.“

„Dobre, lebo inak to ani nebude. Potrebujem odvás to, čo obyčajne, nájomné zaprvý aj zaposledný mesiac azálohu naškody.“ Povedala sumu, ktorá mi tiež pripadala fér. No môj účet vPrvej newhampshirskej sa aj tak zachvel vzákladoch.

„Vezmete šek?“

„Apreplatia mi ho?“

„Iste, pani, aspoň dúfam.“

Zaklonila hlavu arozosmiala sa. „Vtom prípade ho prijmem. Teda ak budete tú izbu chcieť aj potom, čo ju uvidíte.“ Zadusila cigaretu avstala. „Mimochodom, hore sa nefajčí – kvôli poisteniu. Aani tu, keď sa nasťahujú nájomníci. To je otázka bežnej zdvorilosti. Viete, že starý Easterbrook zavádza vzábavnom parku nefajčiarske maniere?“

„Počul som otom. Zrejme ho to pripraví ozisky.“

„Možno spočiatku. Potom by mu to mohlo zisky ešte zvýšiť. NaBrada by som stavila aj vlastné prachy. Je to prešibaný arcikolotočiar.“ Chcel som sa jej spýtať, čo presne tým myslí, ale už zmenila tému. „Pozrieme sa natú izbu?“

Stačil mi jeden pohľad doizby nadruhom poschodí avedel som, že mi vyhovuje. Posteľ bola veľká, ato bolo dobre, zokna bol výhľad naoceán, ato bolo ešte lepšie. Kúpeľňa bola smiešna, taká malá, že keď som sa posadil nazáchod, nohy som mal vsprche, ale vysokoškolskí študenti smrdiaci grošom si nemôžu vyberať. Apresvedčil ma výhľad. Pochyboval som, že boháči majú zosvojich letných domov naHeaven’s Row lepší. Predstavil som si, ako sem privediem Wendy, ako budeme spolu obdivne pozerať zokna apotom... vtej veľkej posteli spravidelným, ospanlivým pulzovaním príboja vpozadí...

„To.“ Konečne. „To.“

„Chcem ju,“ povedal som apocítil, ako sa mi rozpálili líca. Nehovoril som len oizbe.

„Viem, že ju chcete. Máte to napísané natvári, kurník šopa.“ Akoby mi čítala myšlienky – amožno ich aj čítala. Usmiala sa tak široko, až napriek plochému poprsiu abledej pokožke náhle vyzerala takmer dickensovsky. „Vlastné hniezdočko. Nie je to palác voVersailles, ale bude vaše. Alepšie ako internátna izba, aj keby ste vnej boli len sám, je tak?“

„Je,“ priznal som. Uvažoval som, že budem musieť otca presvedčiť, aby mi naúčet vbanke vložil ďalších päťsto dolárov, nech mám zčoho žiť, kým dostanem šek sprvou výplatou. Bude šomrať, ale napokon pustí perie. Len som dúfal, že sa nebudem musieť odvolávať nanebohú mamu. Zomrela takmer predštyrmi rokmi, ale ocko stále nosil vpeňaženke pol tucta jej fotiek anaruke obrúčku.

„Vlastná robota, vlastná izba,“ povedala zasnene. „To je dobre, Devin. Môžem vás volať Devin?“

„Radšej Dev. Atykajte mi.“

„Vporiadku, ako chceš.“ Poobzerala sa poizbietke sošikmou strechou –bola podštítom – avzdychla. „To nadšenie človeku dlho nevydrží, ale kým trvá, je to super. Ten pocit nezávislosti. Myslím, že sem zapadneš. Vyzeráš ako kolotočiar.“

„Ste už druhá, kto mi to dnes povedal.“ Spomenul som si narozhovor sLanom Hardym naparkovisku. „Vlastne tretia.“

„Stavím sa, že viem, kto sú tí druhí dvaja. No, môžem ti ešte niečo ukázať? Viem, kúpeľňa zaveľa nestojí, ale vždy lepšie ako sedieť vkabínke nainternáte apočúvať, ako chalani priumývadlách prdia avymýšľajú si, koľko báb zase vnoci opreli ostenu.“

Rozosmial som sa apani Emmalina Shoplawová sa kumne pridala.

Zišli sme povonkajších schodoch. „Ako sa má Lane Hardy?“ spýtala sa, keď sme stáli dole. „Stále nosí tú hlúpu čapicu?“

„Mne to pripadalo skôr ako pinč.“

Pokrčila plecami. „Čapica, pinč, všetko jedno.“

„Má sa dobre, ale niečo mi povedal...“

Naklonila hlavu nabok askúmavo sa namňa zadívala. Takmer sa usmievala, ale nie celkom.

„Povedal mi, že vstrašidelnom zámku vJoylande naozaj straší. Spýtal som sa ho, či si zomňa uťahuje, aon vraj nie. Povedal, že otom niečo viete.“

„Ale, naozaj?“

„Uhm. Vraj oJoylande viete viac ako on.“

„Hm,“ vzdychla asiahla dovrecka nohavíc pobalíček winstoniek. „Viem celkom dosť. Môj muž tam robil hlavného technika, až kým ho neskosil infarkt. Keď vyšlo najavo, že mal nanič životnú poistku, anavyše ju zaťažil hypotékou, začala som horné dve poschodia prenajímať. Čo mi zostávalo? Mali sme len jednu dcéru atá je teraz vNew Yorku, pracuje prereklamnú agentúru.“ Zapálila si, šlukla adym vyfúkla sosmiechom. „Okrem iného pracuje aj natom, aby sa zbavila južanského prízvuku, ale to je iný príbeh. Tento ohavne obrovský domisko bol Howieho hračka aja som mu to nikdy nezazlievala. Napokon sa mi vyplatí. Asom rada, že mi zostalo nejaké spojivo stým zábavným parkom, aspoň mám pocit, že som stále vkontakte sním. Rozumieš?“

„Iste.“

Zadívala sa namňa cezstúpajúci dym, usmiala sa apokrútila hlavou. „Kdeže. Si milý, ale primladý.“

„Predštyrmi rokmi som prišiel omamu. Otec zaňou stále smúti. Vraví, že bezženy je muž stratený. Ja mám aspoň školu apriateľku. Ocko sa sám motá podome nasever odKittery, tiež je preňho priveľký. Vie, že by ho mal predať akúpiť si menší bližšie kpráci – vieme to obaja –, ale zostáva tam. Takže viem, ako to myslíte.“

„Úprimnú sústrasť,“ povedala pani Shoplawová. „Vždy poviem viac, ako by som mala. Mám takú náturu. Mimochodom, ten autobus ti ide opäť desať?“

„Hej.“

„Tak si poď sadnúť dokuchyne. Urobím ti grilovaný syrový sendvič avmikrovlnke ohrejem paradajkovú polievku. Času máš ešte dosť. Akým sa naješ, vyrozprávam ti smutný príbeh ducha zJoylandu, ak ho chceš počuť.“

„Naozaj je to duchársky príbeh?“

„Vtom prekliatom strašidelnom zámku som nikdy nebola, takže naisto to neviem. Ale je to príbeh ovražde. To viem nabetón.“

„Neviem, či nezačínate uprostred,“ ozval som sa.

„Nikto si nevšimol, že zvozíka vystúpil bezsvojej spoločníčky?“

„Ako ho odfotili?“