Start

Text © 2013 by Marcela Gaľová 

Cover design © 2013 by PRO 2, a.s. 

Slovak edition © 2013, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Marta Hollá. 

Obálku navrhlo PRO 2, a. s. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 445. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3576-2

Smrť je len začiatok, ale až tej druhej kapitoly.

WILLIAM SHAKESPEARE

Prológ

„Dopekla, čo je s tým autom?“ zaklial Sergej Petrovič a v duchu si premietal všetky možné príčiny poruchy, ktorú signalizovala kontrolka na palubnej doske jeho luxusného BMW. Na štyridsiatom šiestom kilometri diaľnice z Petrohradu do Moskvy sa energicky rozblikala a auto sa začalo nekontrolovateľne mykať. Benzín to nebude, ten natankoval, hneď ako odišiel z baru na Turgenevovej ulici, a kompletný servis robili predsa pred mesiacom. Prudko dupol na brzdu a strhol volant smerom ku krajnici. Vozidlo zastavilo v poslednej chvíli. Spod prednej kapoty sa vyvalil kúdol dymu.

„Dočerta, motor je v ťahu,“ zahrešil ešte raz. To už stál pred autom a rozčúlene hľadal mobil, aby privolal pomoc. Práve vyťukával číslo, keď naňho zablikalo prichádzajúce SUV. Zrušil spojenie a obrátil sa k dvom mužom, ktorí z neho vystúpili. V čiernych oblekoch s rolákmi až po bradu vyzerali ako ochrankári vplyvného magnáta.

„Problémy s autom?“ zavolal jeden z nich.

„Asi som zničil motor,“ odpovedal Sergej a nedôverčivo hľadel na blížiace sa postavy. „Môžete mi pomôcť?“

„Pozrieme sa na to. Dobre to zadymilo. Čo ste tankovali?“ zaujímal sa prvý z dvojice, keď prišiel k autu. Naklonil sa dovnútra. Nijaký spolujazdec, nijakí svedkovia.

„Myslím, že toto už nenaštartujete,“ pridal sa druhý muž a ukázal na zadnú kapotu. „Otvorte to!“ povedal rázne.

„Ale motor je vpredu,“ namietal Sergej.

„Otvorte kufor!“ prikázal muž a v ruke sa mu zablýskala zbraň s tlmičom.

Sergej Petrovič pridusene vykríkol a pokúsil sa o útek. Jeho protivník bol rýchlejší.

„Kto ste? o čo vám ide?“ zúfalo jachtal a usiloval sa vymaniť z pevného zovretia. Mal príšerný strach. Cítil, že je s ním koniec, len nechápal prečo.

Prvý z mužov otvoril kufor a druhý ho násilím vtlačil do prázdneho priestoru.

„Nikdy nekšeftuj s tovarom, ktorý ti nepatrí. To je pozdrav od Morozova,“ povedal prvý muž a stlačil spúšť. Pramienok krvi sprostred čela pomaly stekal Sergejovi za golier. Kapota sa s rachotom zabuchla. Skôr než muži nastúpili do auta, jeden z nich spustil na mobile stopky. Odpočítali šesťdesiat sekúnd a telefón vyslal sms správu na dve rozdielne čísla. Jedno malo čečenskú predvoľbu, druhé aktivovalo bombu v BMW. Na mieste, kde muži zanechali popravené telo, sa ozval silný výbuch.

Prvá časť

1

Ubehlo niekoľko hodín, odkedy pristál na Midlandskom medzinárodnom letisku. Počiatočnú eufóriu z toho, že je opäť v hre, pomaly vystriedala únava. Okolo poludnia opustil Odesu, kde prevzal posledné inštrukcie a vyzdvihol si strieborný jaguár, rýchle autá boli vždy jeho vášňou. Vonkajším okruhom sa napojil na diaľnicu a zamieril rovno do srdca Big Bendu. Spaľujúce slnko, vyprahnutá púšť a kamenisté hory pokryté riedkym porastom vysušených kríkov budú jeho spoločníkmi na nasledujúcich kilometroch.

Mark Laurence prednedávnom oslávil päťdesiate narodeniny, no seba i svoje okolie naďalej presviedča, že sa cíti na tridsať. Výrazné lícne kosti a vysoké čelo dodávajú jeho tvári vážnosť aj v najkomickejších situáciách, čo rád využíva vo svoj prospech. Spolieha sa na to, že rešpekt a úctu vzbudí v ľuďoch hneď pri prvom stretnutí. A hoci ľahkosť, s akou si získava ich dôveru, je priam závideniahodná, priatelia obdivujú najmä jeho vrodený takt, galantnosť a dokonale vyvinutý zmysel pre pravidlá a hranice. Vie presne, kedy prestať a, naopak, kedy naliehať, aby dosiahol stanovený cieľ. Je to muž mnohých tvárí, vzdelaný, trochu excentrický, s pohnutou minulosťou, o ktorej však hovorí málokedy. Nemá rodinu a nikdy po nej netúžil. Tento druh záväzkov odjakživa považuje za nezlučiteľný so svojím povolaním.

Mark pozrel na štýlové hodinky Mount Blanc a napravil si remienok na zápästí. Ešte je čas. Na splnenie misie má rovných dvadsaťštyri hodín. Stretnutie s Royom Carethym naplánoval do posledného detailu. Dobre toho mladíka pozná. Dôkladne si preštudoval jeho spisy: od rodného listu z matriky v texaskom mestečku Andrews až po osudný proces spred šiestich rokov v Odese. Jednotlivé údaje vie odrecitovať spredu aj zozadu. Každé meno, osobný aj časový údaj, miesta aj udalosti spojené s jeho zatknutím. Každý Royov pohyb mapoval dôsledne až do chvíle, keď sa za ním v dvadsiatich dvoch rokoch zavreli dvere väznice v púšti Chihuahua na americko-mexických hraniciach. Sledovanie sa tak zúžilo na štyri hektáre texaskej pôdy. Jedna zložka Royovho spisu však ostala nedokončená. Listy v kartotéke Citizien zívajú prázdnotou. Jeho psychologický profil sa končí kapitolou 14 – Odborný posudok Dr. Withenberga v procese s Royom Carethym. Ak má byť Projekt R24 úspešný, treba dopísať chýbajúce stránky. Treba zachytiť to, čo sa deje v duši vraha odsúdeného na smrť. A čo sa v nej odohráva v okamihu ohlásenia dátumu a hodiny plánovanej popravy. Bez poznania stavu jeho mysle a vedomia v tejto rozhodujúcej chvíli je absolútne vylúčené Projekt R24 realizovať. Ak sa však potvrdí proces jeho vnútornej premeny, plán Renesancia sa spustí. Na jeho povel. Keby ten mladík tušil, že svoj život má doslovne vo vlastných rukách! V regule Citizien stojí, že podnet na záchranu vydáva, hoci nevedomky, práve odsúdenec. Nik z organizácie nemá právo urobiť rozhodujúci ťah s figúrkami Život či Smrť. Všetci sú prostredníkmi, spoluhráčmi, sprostredkovateľmi misie. Povel, ktorý spúšťa celý mechanizmus záchrany, môže teda vydať iba ten, koho sa bytostne týka. Presýpacie hodiny Royovho života neľútostne odpočítavajú posledné hodiny.

Brána väznice je vsadená do vysokej murovanej ohrady ukončenej chumáčmi ostnatých drôtov. Strieborný jaguár sa k nej prirútil závratnou rýchlosťou, kúdoly žltého prachu zostali za ním. Mark si z palubnej priehradky vybral kolárik a zastokol si ho do goliera čiernej košele. Ešte posledný pohľad do spätného zrkadla a s pocitom vrcholnej spokojnosti nad dôstojným dojmom, aký kňazský kolárik vyvolal, vystúpil z auta. Pri bráne ohlásil svoju návštevu, predložil doklady a hromadu potvrdení. Do vnútorného nádvoria ho vpustili bez problémov. Na najbližšom voľnom mieste zaparkoval a, ako predpokladal, nasledujúca kontrola už neprebiehala hladko. Dalo sa to čakať. Veľký zavalitý muž v uniforme s koženým opaskom pod prevísajúcim bruchom sa naňho mračil spoza hrubých dioptrií.

„Vy nie ste páter Rafael?“

„Som otec Filip, zastupujem otca Rafaela,“ odpovedal Mark a bez akýchkoľvek rozpakov pokračoval: „Náš predstavený odcestoval na generálnu kapitulu rádu, viete, stretnutie predstavených, niečo ako interné voľby. Ja som jeho priamym zástupcom. Vykonávam duchovnú službu v jeho neprítomnosti.“

Dozorca sa ešte chvíľu prehrabával v dokladoch, potom ich vzal a stratil sa vo vedľajšej miestnosti. Zakrátko vyšiel so svojím nadriadeným.

„Iste chápete, že za daných okolností musíme preveriť každého, kto ide navštíviť väzňa Roya Carethyho. Vzhľadom na to, že vás osobne nepoznáme, chápete. Pochádzate z Pecosu? Ach áno, samozrejme, vidím to tu, hej, zdá sa, že je to v poriadku. Teda povolené sú dve hodiny. Vojdite.“

Dozorca sa na vyzvanie chopil iniciatívy a ťarbavým krokom viedol kňaza na určené miesto: prízemie, blok B, návštevná miestnosť pri cele číslo 16. Pomalým tempom míňali jednu celu za druhou. Dozorca ťažko dýchal, podchvíľou si utieral z čela pot, s treskom zabuchoval za sebou železné mreže a rachotil zväzkom ťažkých kľúčov. Nepríjemné zvuky, pochmúrnosť väzenských múrov, nedostatok vzduchu a slnečného svetla, to všetko vyvolávalo v duši nesmiernu ťažobu a skľúčenosť.

Pekelná zmes chodieb a dusného priestoru, ozvena dozorcových podrážok a kyslastý zápach jeho potu len vystupňovali neznesiteľnú predstavu, že sa tento pochod nikdy neskončí. Mark s úľavou prijal dozorcovo uistenie, že sa práve nachádzajú v cieľovom krídle. Po celý čas mal čo robiť, aby nespanikáril. S vypätím všetkých síl sa usiloval pozitívnym myslením zmierňovať rodiace sa napätie. Uvedomoval si, ako veľmi priestor pôsobí na ľudského ducha a ako skľučuje rozum. Úzke steny, šeď a vlhkosť mnohonásobne umocňujú krutý fakt obmedzenia ľudskej slobody. Znásobí sa tak pocit uväzneného tvora v klietke na tisícnásobok znesiteľnej hodnoty. Napokon je už len malý krok k tomu, aby sa z ľudskej bytosti stal zúfalec podobný zvieraťu. A na dôvažok sa tá trýzeň odohráva v úplnej samote. Ak sa nemáme s kým podeliť o najtragickejšie pocity bolesti a hanby, potom popri strate osobnej slobody strácame aj spolupatričnosť k ľudskému rodu. Sme vyvrheľmi vo vlastnej krajine, osamotení jazdci v pretekoch so smrťou. To všetko vírilo Markovi v hlave až do momentu, keď si uvedomil, že by bolo namieste prerušiť mlčanie. Len čo dozorca zabuchol ďalšie rinčiace mreže, ozval sa.

„Pracujete tu už dlho?“ vlastný hlas mu zaznel akosi cudzo.

„V júli to budú štyri roky,“ odpovedal muž, neodvrátiac tvár.

„Stále v bloku B?“ pokračoval Mark.

„Len posledných pár mesiacov, je to pekelné miesto, poviem vám.“ Zabuchol ďalšie dvere, zamkol mreže a zažal svetlo. Po chvíli zahli do pravého krídla, ešte temnejšieho ako tie predošlé. Na konci chodby boli cely smrti.

Dozorca sa opäť ozval, ale akoby ani nečakal na odpoveď. „Myslel som, že Roy Carethy je protestant, ale keď si žiadal vás, tak asi nie. Je to čudák.“

„Prečo čudák?“ zareagoval kňaz zvedavo.

„Posledné jedlo, viete, odmietol ho. Toto sa ešte nestalo. Každý si ešte dopraje, čo môže, kým odíde na onen svet. On však chce muziku. Preskočilo mu.“

„Vyhoveli ste mu?“

„Až zajtra. Chce pri poprave počúvať akúsi uspávanku či čo. Tuším Mozarotiho,“ dôležito sa zatváril dozorca.

„Mozarta? Mysleli ste Mozarta?“ Mark neveriacky krútil hlavou.

„No jasné, že toho. Ten predsa skladal uspávanky, nie?“ Tou poznámkou si, prirodzene, veľmi nepomohol, no našťastie si neskrývaný údiv v kňazových očiach nevšimol, pretože práve nervózne zápasil s objemným zväzkom kľúčov. Napočudovanie, hneď na druhý pokus našiel správny kľúč, naposledy ním zarinčal a so škripotom otvoril hrdzavé železné dvere vedľa cely číslo 16.

„Prosím, páter, vojdite. Keby niečo, stojím vonku,“ otočil sa na päte a zmizol.

Za otvorom v stene sa zo susednej miestnosti vynorila postava. Zhrbený a vychudnutý muž pomalým krokom pristúpil k mreži. Popolavobiela, nevýrazná tvár a tmavé oči, lesknúce sa horúčkou, vzbudzovali súcit. Na svoj vek vyzeral pristaro a držanie tela prezrádzalo vnútorný boj, ktorým si prešiel. Všetko sa čoskoro skončí a bolesť ustane. Už sa nebude báť.

Len čo sa mladík vzpriamil a uprel svoj prenikavý pohľad na kňaza, nálada sa razom zmenila. Nevypovedateľnú stiesnenosť nahradil nový vnem. Náznak vnútornej vyrovnanosti, akejsi pozitívnej letargie človeka, ktorý je zmierený s osudom. Na nič nečaká, nič nevyžaduje. Človeka, ktorý sa zmieril sám so sebou, akceptoval svoje bytie a svoju cestu. Život nepreklína ani ho nezbožňuje. Neobviňuje, nesúdi, dokonca ani seba nie. S niečím podobným sa Mark dávno nestretol. S takým prekvapivo silným nábojom vnútornej sily. Toto sú plody hlbokej premeny, urputného duševného boja, zápasu s vlastnými výčitkami. Boj so sebaodsudzovaním a víťazstvo v podobe odpustenia. Napokon zmierenie, úľava a pokoj. Sám to zažil a vie to neklamne definovať aj u iných. Ten, kto prešiel tortúrou smrti, ľahko spozná seberovného aj v tisícovom dave.

„Ste páter?“ prerušil mladík mlčanie.

„Otec Filip. Ak nemáte nič proti, som tu v mene pátra Rafaela. Nemohol prísť,“ odvetil kňaz pohotovo.

„To je v poriadku. Ste spolubratia?“

„Corpus Christi, z Pecosu, áno.“

„Máme málo času. Vyhradili mi zopár hodín z môjho aj tak krátkeho života,“ pokračoval väzeň.

Kňaz na okamih zmĺkol. Prebehlo mu mysľou, ako rozdielne tu väzni vnímajú čas. Hodiny a dni strávené na samotke. Jedným sa ukrutne vlečú, bez konca a úľavy, iným pretečú pomedzi prsty závratnou rýchlosťou. Krátky okamih života sa len tak mihne v závane osudu. Pomaly zabúdajú, čo všetko chceli v živote dokázať, vzdávajú sa túžob a želaní. Nijaké očakávania, nijaká nádej. Budúcnosť sa zleje do neforemnej masy sivej prítomnosti. Ilúzia, čo živila neskrotnú vášeň v nádeji, že na všetko je dostatok času, sa zmení v neodpustiteľné klamstvo. Veci prestanú byť na dosah, okolnosti sa nedajú ovplyvniť a všetok náš vplyv je preč. Je neskoro. V Royovom prípade ostáva posledných dvanásť hodín.

„Musíme sa s tým vyrovnať,“ ozval sa ticho kňaz. Chcel niečo dodať, ale mladík urobil gesto, ktoré ho razom umlčalo.

„Posledné roky nerobím nič iné. Vyrovnávam sa s následkami, zúrim aj rezignujem, striedavo obviňujem aj odpúšťam.“

„Je to výnimočný stav, draho vykúpená múdrosť ostať pokojným a nič neľutovať,“ nadviazal na Royovu poznámku kňaz.

„Lenže ja ľutujem,“ skočil mu Roy znova do reči. „Nikdy neprestanem. Zabiť nevinných bola zlá voľba.“

Kňaz si nenápadne vzdychol, spomenúc si na obraz z vlastnej minulosti, a po chvíli zamyslene dodal: „Tvoja cesta za poznaním viedla cez zločin, ktorý si spáchal. Nepatríš medzi ľudí so šťastným osudom.“

Roy sa v duchu zachvel. „Ľutujem, že som k poznaniu musel dospieť cez toľkú bolesť.“ Oprel sa o nepohodlné operadlo železnej stoličky a rukami si zakryl tvár.

„Hanbím sa, otče. Robím si výčitky za získaný mier. Nezaslúžim si ho.“

„O pár hodín zomrieš, bude to zadosťučinenie, v očiach mnohých spravodlivý trest.“

„Naozaj? To biblické oko za oko je tu namieste?“

„To som nepovedal. Ani tvoj život nemá takú hodnotu, aby vyvážil ten, ktorý si iným zobral.“

Roy súhlasne prikývol. „Znie to kruto,“ dodal.

„Ale pravdivo.“

„Bezohľadne pravdivo.“

„Chceš ohľaduplnosť?“

„Čo chcem, to je súcit. Toto je chvíľa, keď stačí načúvať,“ horúčkovité oči mladíka sa upreli na kňaza. Mark s úctou prikývol. Obdivoval ho. Tešil sa s ním, v myšlienkach sa z neho radoval. Videl, ako ten mladík dozrel. Akou vnútornou cestou oslobodenia prešiel, čo všetko podstúpil, kým sa naučil pokore. Je to neopísateľný pocit, keď môže robiť spoločníka niekomu, kto takto vnútorne zmužnel. Prevzal zodpovednosť za svoje činy, hrdinsky a bez výhrad.

„Načúvať tomu, čo sa rodí z vnútorného zápasu, to je privilégium,“ odvetil s plnou vážnosťou.

„Nebudem nikoho presviedčať o svojej nevine,“ zamyslene pokračoval Roy. „Nikdy som to nerobil a nezačnem s tým ani teraz. Je po všetkom. Vraždil som, plánovane a chladnokrvne.“

„Prijal si spravodlivý rozsudok. Premýšľal si, čo bude potom?“ Mark sa naklonil k železnej mreži tak blízko, až cítil mladíkov dych na svojej tvári.

„Po čom, po smrti?“

„Nie, po vnútornom súde, ktorý si nad sebou vyriekol,“ pokračoval kňaz vážne.

„Vy mi povedzte.“ Royov hlas sa zachvel vzrušením.

„Možno oslobodenie,“ znela odpoveď.

Nastalo ticho. Obaja muži na seba hľadeli vyrovnane, bez emócií. Niečo sa náhle zlomilo. Roy nedokázal opísať, čo to bolo, ale vnímal to hmatateľne s prenikavou istotou. Akoby sa rozhovor náhle zvrtol opačným smerom, akoby sa to, čo v ňom bolo najdôležitejšie, dalo čítať iba medzi riadkami. Cítil sa bezmocne, lebo k tej šifre nepoznal kľúč. Ani jeden neuhol pohľadom.

„Pokračujte,“ zaznela Royova výzva.

„Istý čas si bol presvedčený, že máš právo vziať spravodlivosť do svojich rúk. Ale kto ti dal právo na takúto moc?“ hovoril kňaz zmeneným hlasom. Zdalo sa, že odbočil od témy.

Roy prekvapene zodvihol hlavu. Mlčal, hoci videl v tých cudzích očiach snahu vyprovokovať ho, aby odpovedal.

„Tú otázku si kládli aj iní, už odnepamäti,“ pokračoval kňaz, stále očakávajúc mladíkovu reakciu.

„Nedáva nám toto právo naša sloboda?“ neisto sa ozval Roy.

Kňaz zastavil prúd myšlienok a zvážnel. „Stále si teda myslíš, že máš mať takéto právo?“

Roy sklonil hlavu. Naďalej však sedel vzpriamene, tuho rozmýšľal, čo povedať. Výbušnosť, prejav jeho prchkej povahy, v ňom zápasila s rozumom, ktorý velil zachovať rozvahu a triezvosť. Takto nad tým nikdy neuvažoval Chcelo sa mu skríknuť, že má právo, áno, právo na spravodlivosť. Ak sa jej nemôže dovolať legitímnou cestou, potom účel svätí prostriedky. Striaslo ho, keď si uvedomil dôsledky takéhoto uvažovania. Kňaz na neho uprene hľadel a Royovi prebleslo hlavou, že mu vidí až do duše.

„Do toho, len to vykrič!“ povzbudzoval ho kňaz.

„Výkrik namyslenca ubezpečujúceho svet o svojich právach. Aký to má zmysel?“

„V tejto chvíli určite má. Teraz nie je čas zahmlievať a prekrúcať slová. Využi posledné okamihy a polož správne otázky!“

„A čo ak sa neviem pýtať?“

„Potom je najvyšší čas sa to naučiť. Myslím, že si pokorný. A to je dobrý začiatok. Pochop, že správne položená otázka už v sebe skrýva odpoveď.“ V kňazovom hlase, gestách a postoji sa zračila nesmierna dôstojnosť.

„Ale toto je jedna z tých, na ktorú sa ťažko hľadá odpoveď. Otázka slobodnej voľby a jej následkov prevyšuje ľudské poznanie.“

„Verím, že to dokážeš posúdiť sám. Uznávam, že je ťažké vnímať udalosti a naše rozhodnutia v ich širšom kontexte,“ kňaz sa odmlčal. V duchu si predstavil sochu bohyne spravodlivosti s previazanými očami, držiacu v jednej ruke meč a v druhej misky váh. Ako často posudzujeme s páskou na očiach a váhy dobra a zla balansujú medzi dvoma pólmi. Až si raz spravodlivosť sníme pásku z očí, uvidí číru pravdu, kto sa jej potom odváži odporovať? Vykoná spravodlivý súd a prevalcuje našu detinskosť svojimi argumentmi, naše majetnícke postoje svojou prostotou. Pravda nakoniec vyjde najavo.

Kňaz sa zadíval na mladíka, ktorý akoby zneistel.

„Dozrie čas a aj ty dostaneš svoju odpoveď. Na konci cesty odkryješ to, čo bolo ukryté už v zárodku,“ dodal presvedčivo.

„Tak nejako to bude,“ dokončil Roy kňazovu úvahu. „Čítali ste dnešné noviny?“ obrátil sa so zdanlivo nesúvisiacou otázkou na kňaza. „Písali v nich o rozsudku?“

Kňaz mlčky prikývol.

„Teda je to isté. Musí to tak byť, už je to vonku. Zajtra umriem.“

„Chcete mi niečo povedať?“

„Môj príbeh pozná každý, kto vie čítať.“

„Nepoznám koniec.“

„Nie je ťažké domyslieť si ho.“

Roy sa náhle zodvihol zo stoličky a zmizol v cele. Po chvíli sa vrátil s ústrižkom novín. Vyzeral ešte bledší než predtým. Uprel na kňaza zmätený pohľad. Keď mu však podával vytrhnutú stránku, Mark si všimol, že ruka je napodiv pevná, bez neurotických tikov. Považoval to za dobré znamenie.

„Nie je irónia, že celú tragédiu zhrnuli do niekoľkých riadkov?“ Len čo sa Mark zadíval na článok, hneď ho spoznal. Rovnaký je priložený k ostatným dokumentom v kufríku na zadnom sedadle jeho auta. Aj napriek tomu, že obsah dôverne poznal, prečítal si článok v Royovej prítomnosti ešte raz.

* * *

„Na základe predložených dôkazov k prípadu Roya Carethyho sa Okresný súd v Odese dňa 6. 10. 2006 rozhodol akceptovať vyjadrenie poroty a uznáva Roya Carethyho za vinného zo spáchania úkladnej vraždy štyroch členov rodiny Berothovcov, ktorých usmrtil svojím automobilom v meste Odesa vo februári toho istého roku. Menovaný sa týmto odsudzuje na trest smrti. Až do vykonania rozsudku bude väznený v nápravnovýchovnom zariadení najvyššej ostražitosti...“

* * *

„Páter, chcem rozprávať o trýzni bezsenných nocí, o ukrutných výčitkách bez úľavy, o zúfalom kriku umierajúcich obetí, ktorý ma toľko prenasleduje,“ Roy pritlačil spotenú tvár k chladnej mreži, ktorá ich delila. „Znesiete to?“

Kňaz si prisunul stoličku o niečo bližšie.

„Vidím trepotajúce sa vtáča v tesnej klietke rozžeravenej horúcimi plameňmi. Vidím zakrvavenú tvár dieťaťa načahujúceho rúčky cez rozbité okno auta, hysterický krik ženy zápasiacej o život svoj a svojich detí. A zohavené telo muža na prednom skle zdemolovaného auta...“ Roy to všetko chrlil zo seba ako horúcu lávu z útrob duše. Nedokončil.

„Sny sú krutá pomsta reality, pred ktorou niet úniku,“ ozval sa kňaz.

„Neviem, či snívam, alebo bdiem. Ale nemôžem to zastaviť.“

„Videl som fotky z tej nehody v novinách,“ Mark ešte vždy zvieral v prstoch novinový ústrižok.

„Z nehody? Ste jediný, kto to nenazval vraždou,“ pokračoval Roy skepticky.

„Plánoval si vraždu, to hej, ale nie tých štyroch. Nemohol si vedieť, že budú v tom aute. V zlom čase na zlom mieste,“ dodal kňaz.

„Nech už to bolo akokoľvek, zabil som ich.“

„Vieš, čo si myslím? Aj keby tvoj plán vyšiel a chlap, ktorého si chcel zabiť, by naozaj sedel v tom aute, neuľavilo by sa ti. Necítil by si nič. Tobôž nie zadosťučinenie.“

„Ako to viete?“ Roy neveriacky zodvihol hlavu. „Určite by som cítil úľavu z pomsty. Ani Lucy si nezaslúžila umrieť a ten bastard s ňou nemal zľutovanie.“

„Bola to nehoda.“

„Ten chlap bol namol, nezodpovedný idiot.“

„Nechcel ju zraziť.“

„Zaslúžil si zažiť to čo ona,“ Roy bezmocne klesol na kolená a tvár si skryl do dlaní. Ticho vzlykal. Keď sa po chvíli upokojil, uprel neprítomný pohľad kamsi do diaľky. Dýchal unavene.

„Zabil som a pocity po takom čine sú desivé. Asi máte pravdu. Nestojí to za to.“

„Či si zabil toho pravého alebo omylom nevinných, na tom nezáleží. Neprislúcha nám rozhodovať o živote a smrti,“ konečne sa ozval kňaz a pokračoval, nevšímajúc si Royov neprítomný pohľad. „Ten pocit pozná iba človek, ktorý ho sám zažil. Nič na svete nevybieli v duši tú škvrnu. Chceš sa jej za každú cenu zbaviť a nejde to. Myslíš si, že hádam spravodlivý trest zmierni výčitky, očistí, ale ani to nie je dostatočná úľava.“

„Život za život. A ani to nestačí,“ prebral sa Roy z letargie.

„Vražda? Teda dobre. Ale potom už nejestvuje žiadna úľava. Nijaký odpočinok,“ pokračoval kňaz zanietene a Roy nadobudol pocit, že sa ho to, čo hovorí, bytostne týka. „Jestvuje len bláznivá posadnutosť myšlienkou vrátiť čas späť. A to je koniec. Ďalej sa v našich samospasiteľných úvahách nedostaneme,“ kňaz stíchol a prižmúril oči. Pálili ho ako po slznom plyne. Klasická reakcia na slzy.

„Hovoríte z vlastnej skúsenosti?“ Roy prekvapene zodvihol zrak. Márne čakal odpoveď. Namiesto nej kňaz opäť položil otázku:

„Spravil by si to znova?“

„Ó bože, nikdy!“ Zrazu bolo v Royovej odpovedi toľko rozhodnosti, že sa o jej pravdivosti nedalo pochybovať.

„Ani keby sa ti naskytla reálna príležitosť zabiť znova, tentoraz toho pravého?“ Mark neprestával klásť bezohľadné otázky. „Povedzme, že by sa vyskytli okolnosti, za ktorých by si sa dostal na slobodu.“

Naraz rozhovor Roya miatol. V kňazovom hlase nebol ani náznak predstierania, znel rozhodne a pevne, a to ho desilo.

„Naznačujete tu?“ Roy zmeravel.

„Existuje spôsob, ako ťa dostať z väzenia. A potom sa určite naskytne príležitosť dokončiť, čo si kedysi začal,“ vyslovil kňaz celkom vážne.

„Kto si?“ prerušil ho Roy prudko a zabudol na formálne oslovenie. „Si vôbec kňaz? Hovoríš o ďalšej vražde, preboha. Nič si nepochopil? Počúvaš sa vôbec?“ rozčúlene zvyšoval hlas.

„Naopak, pochopil som ťa dobre, a čo som počul, sa mi páči. Povedzme, že ťa skúšam,“ odvetil stroho.

„Tak s tým prestaň!“ skríkol Roy a začal sa nervózne prechádzať po úzkej cele. Znepokojene sa obzeral okolo seba, cítil sa v pasci. Môže predsa zavolať dozorcu a celé to ukončiť. Ale niečo mu v tom bránilo. Predsa len, je to naposledy, čo s niekým hovorí pred smrťou. Ticha si užil za tie roky dosť. Samota vie pripraviť človeka o rozum. A potom je tu tá šanca, dočerta. Čo to ten človek hovorí? Môže ma odtiaľto dostať?

„Videl som fotografiu tvojej snúbenice, krásna žena,“ bezcitne konštatoval Mark.

„Nehovor o nej! o čo tu, doparoma, ide?“

„Naozaj to bola nezmyselná smrť. Dá sa pochopiť, že si sa chcel pomstiť,“ pokračoval Mark a úbohého Roya už vôbec nešetril. „Lenže svojím džípom si vrazil do nesprávneho auta. A umreli nevinní. Mali smolu. To sa stáva.“

„Drž hubu!“ zreval Roy zlostne.

No Mark už nemohol cúvnuť. Usúdil, že v rozhovore sa priblížili k hraničnému bodu. Morálnu stránku Royovho skutku musí natoľko obnažiť aj pred jeho vlastným zrakom, že mladík odhalí svoj charakter a vnútorné pohnútky. Mark už nemal veľa času a potreboval ešte zopár detailov do mozaiky Royovho psychologického profilu.

„Želal si si jeho smrť viac než čokoľvek na svete,“ zaútočil priamo na Roya.

„Lenže teraz si už neželám!“

Roy náhle pocítil nevoľnosť. Zahmlilo sa mu pred očami a zalapal po vzduchu. V kňazových očiach totiž uvidel akýsi záblesk, čosi ťažko opísateľné, no veľmi závažné. V rozrušení však nebol schopný určiť, o čo presne ide, hoci tušil nesmierny význam svojej intuície. Jedno vedel s určitosťou, muž, ktorý tu sedí pred ním, nie je kňaz. Mark ihneď vycítil mladíkove pochybnosti a svoju identitu viac neskrýval.

„Ponúkam ti šancu. Reálnu šancu. Povedzme, že mám vplyv a viem to zariadiť,“ povedal na rovinu.

„Dostať ma von? Teraz?“

„Áno, ale iba pod podmienkou, že dokončíš, čo si začal. Ver mi, dostaneš na to príležitosť. Postarám sa o to.“

„Chceš, aby som opäť vraždil?“

„Si odsúdený za čin, ktorý sa ti prakticky nepodarilo spáchať. Hlúpa zhoda okolností. Môžeš to teraz dokončiť,“ po tejto poznámke bolo namieste, aby si Mark zložil kňazský kolárik. Aj tak ho už škrtil pridlho. Uvoľnil si ho a rozopol golier na košeli. Roy to gesto okamžite pochopil. Pohrúžil sa do mlčania. Stál uprostred miestnosti, na tvár mu dopadal úzky pásik slnečného svetla. Slnko práve zapadalo za obzor. Deň sa schyľoval k večeru. Už len niekoľko hodín ho delí od Mozartovej uspávanky. Melódie, ktorú si pamätá z detstva.

„Je to prekliatie, zabiť niekoho,“ prerušil konečne Roy mlčanie.

„Všetci sme prekliati. Každý raz zabil. Nejakým spôsobom. Alebo si to aspoň želal.“

„Môžem sa zachrániť? Nechcem umrieť,“ až keď Roy vyslovil tieto slová, uvedomil si, ako veľmi lipne na živote, ako sa mu chce žiť. S pocitom slobody či bez neho, na tom teraz nezáleží. Hlavne žiť, neumierať taký mladý, nepochovať všetko.

„Ponúkam ti iba pocit víťazstva z toho, že si dokončil svoju pomstu, dôsledne a bez omylov. Možno budeš žiť, možno ťa popravia, to nie je dôležité. Podstatné je, že skončíš, čo si začal,“ znela trpká odpoveď.

Keď Lucy zomrela a Roy zabil autom nevinnú rodinu, na živote mu viac nezáležalo. Nebránil sa na súde. Spolupracoval pri vyšetrovaní, priznal všetko, nenapísal odvolanie a chcel spravodlivý trest za svoj zločin. Bol presvedčený, že si smrť zaslúži, a to mu prinášalo čiastočnú úľavu. Jeho utýrané svedomie nevedelo nič utíšiť, iba myšlienka na skorý koniec. Vnímal ho ako definitívne vykúpenie. Napokon, ako by mohol s tým všetkým ďalej žiť?

„Nepočítal si s tým, že samota cely privedie človeka do nového vnútorného rozpoloženia?“ opýtal sa zdanlivo bez súvisu Mark.

„Mal som veľa času premýšľať. Dnes som niekto iný,“ zamyslene odvetil Roy.

„A vidíš, je tu moja ponuka. Budem vykonávateľom tvojej vôle. Stačí mi tvoje slovo,“ Mark to myslel vážne.

„Kto si?“ zopakoval Roy už raz položenú otázku.

Odpoveďou mu bolo mužovo mlčanie a uprený pohľad. Čakal definitívnu odpoveď.

„Som na konci. Prešiel som svoju cestu,“ Royove slová zneli definitívne a bez emócií. „Zajtra umriem s vedomím, že svoj čin ľutujem,“ dôrazne vyslovil svoj testament. Pomaly sa odvrátil od návštevníka a stratil sa v šere svojej cely.

Kňaz sa dal odprevadiť k východu. Po celý čas neprehovoril. Niežeby nepadali otázky, dozorca bol omnoho zhovorčivejší ako pred dvoma hodinami. Nedostal však nijakú odpoveď. Len kývnutie hlavou na pozdrav.

O chvíľu už auto zmizlo z dohľadu zvedavých očí ostatných dozorcov väznice.

* * *

V tom istom čase v New Yorku na Prvej avenue zastal taxík, z ktorého vybehol počerný muž v štýlovom saku. Pevne držiac svoj kufrík, dômyselne zabezpečený dvojitým kódovaním, zamieril rovno k stánku a vypýtal si New York Times. Nebol z tohto zdržania nadšený, práve pre kufrík, ktorý vzbudzoval pozornosť, ale, žiaľ, noviny musel vidieť, skôr než sa dostane do úradu. Za posledné roky sa v ňom prepracoval na vysokú pozíciu. Napokon mal na to všetky predpoklady. Už počas štúdií na univerzite v Odese mu peniaze a postavenie jeho otca zaručovali prestíž a neskôr rýchly kariérny postup. Iste, po tom nešťastnom incidente v študentskom kempe, pri ktorom zahynula Lucy Dereková, mu hrozilo väzenie. No jeho rodina ho podržala a otcov vplyv urobil svoje. Nerád na to spomína a nebol by ani teraz, keby mu to jeho citlivá manželka nebola pripomenula pri rannej káve. Zmienila sa len tak mimochodom, že už stanovili dátum popravy Roya Carethyho. Onoho času bol Luciným snúbencom. V ten osudný deň prechádzali cez park neďaleko univerzitnej knižnice, keď sa na nich vyrútil červený cadillac. Obaja skončili s vážnymi zraneniami v nemocnici. Lucy neprežila. Jackovi Weberovi, ktorý riadil namol opitý, namerali štyri promile a po mimosúdnom vyrovnaní nedostal ani len podmienku. S rodinou dievčaťa sa právnici dohodli na odškodnom, ale jej snúbencovi to, samozrejme, nestačilo. Len čo sa zotavil, zinscenoval automobilovú nehodu, pri ktorej na križovatke vrazil obrovskou rýchlosťou do Jackovho cadillacu, aby sa pomstil. Netušil, že v aute sa vezie niekto iný. Margot Berothová si v to ráno po dlhej hádke vybojovala kľúče od bratovho cadillacu. Jack sa o svoje auto veľmi nerád delil, ale napokon pod silou sestriných argumentov ustúpil. Jej bolo v oprave a potrebovala sa aj s rodinou dostať do mesta na akúsi prehliadku. Mal obrovské šťastie, že v tom aute vtedy nesedel. Len o vlások unikol istej smrti. Celá udalosť sa nezaobišla bez pozornosti médií. Počas procesu, pri ktorom Roya Carethyho súdili za úkladnú vraždu Berothovcov, sa aj na ostatných pozostalých členov rodiny sypali obvinenia a výčitky. To bol hlavný dôvod, prečo sa mladý, ambiciózny Jack odsťahoval za strýkom do New Yorku. Odvtedy ubehlo zopár rokov a on si na ten prípad ani nespomenul. Až dnes ráno.

Zaplatil predavačovi drobnými a zvinul si noviny pod rameno. Taxík stále čakal na preplnenej ulici, no šofér sa mračil a netrpezlivo bubnoval prstami po volante, dávajúc tak najavo zlosť nad tým, že uviaznu v rannej zápche. Len čo za sebou muž zabuchol dvere, taxík vyštartoval. Jack rozprestrel noviny, z titulnej strany naňho hľadeli uhrančivé oči niekdajšieho študenta z Odesy. Dátum popravy bol stanovený na zajtra ráno. Bez výčitiek svedomia noviny zase zložil a zadíval sa cez okno na anonymný dav newyorskej ulice. Zajtra túto kapitolu vo svojom svedomí definitívne uzavrie.

2

Voväzenskej cele sa odvčera schladilo. Obloha potemnela. Zasúmraku sa zdvihol vietor ajeho hukot znásoboval pochmúrnosť atmosféry. Roy Carethy sedel nalôžku, rukami si objímal kolená abezmyšlienkovite hľadel predseba, svet okolo seba takmer nevnímal. Pohrúžil sa doobrazov vlastnej fantázie. Mozaika života náhle nadobudla zvláštne rozmery. Intenzita farieb klesala, tiene bledli, kontúry sa rozmazávali. Hlava mu ticho klesla nahruď aon naokamih zaspal.

* * *

Vokne sa mihne postava vkuchynskej zástere. Plavovlasá žena pripravuje jedlo nadrevenej doske vedľa sporáka. Dotváre jej nevidno, no gestá aspôsob chôdze Royovi pripomínajú matku. Zpoodchýlených dverí vybehne pes. Hlasno zašteká naokoloidúce dievča. Je mladé avbielych šatách pôsobí ako rozprávková víla. Len čo sa pes knemu priblíži, skrotne aposlušne ho sleduje. Roya naplní pocit tajomnej blízkosti. Odvráti sa oddomu avyberie sa smerom, kde zmizlo dievča. Urobí zopár krokov, spoznáva svoj niekdajší domov, texaský ranč ahektáre zelenej pastviny. Vždy boli pýchou jeho otca. Sleduje plot azamieri priamo kveľkej ohrade. Dvaja muži tam zabíjajú ovce, jednu podruhej, celé stádo. Skutočne krvavé jatky. Posledný ostal baránok, obratne vedený mladým dievčaťom. Zachytil pohľad toho nemého zvieraťa, ktoré sa nebráni, nevzpiera sa svojmu osudu, dá sa pokojne viesť útlou rukou ksvojim katom. Len čo klesne mŕtve nazem, dievča sa zohne anamočí dlaň dojeho krvi. Otočí sa apodíde kRoyovi. Je tak blízko, že cíti jeho dych, jeho pohľad sa mu vpíja doduše. Spoznáva ho. Jeho oči. Lucy. Vtom dievča urobí nečakané gesto. Krvou baránka spraví znamenie naRoyovom čele. Pripomenulo mu to výjav zBiblie. Bezvýhradne sa tomu odovzdal. Ich duše splynuli vjedno, prenikli skrz-naskrz, jeden vdruhom spočinuli bezvýčitiek aotázok. Vhlbokom porozumení amieri. Láska ich natrvalo zviazala putom vzájomnosti.

* * *