Start

Jozef Karika

NA SMRŤ II

Text © Jozef Karika 2013

Jacket design © Viera Fabianová 2013

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Korigovala Kristína Kohútová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 493. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

ISBN 978-80-551-3627-1

VENUJEM MAME.

RUŽOMBEROK
FEBRUÁR 1940

I.

Len čo vlak prešiel cez hranice nového Slovenského štátu, Viktor Hiler začal tušiť, že sa rúti v ústrety záhube. Zlá predtucha sa po prvý raz ozvala, keď v Hamburgu vystúpil zo zaoceánskeho parníka.

Vo vzduchu cítil nevraživosť – akoby sa v povetrí vznášali drobné kvapôčky kyseliny. Stačilo by sa zhlboka nadýchnuť a zloba by mu rozleptala pľúca. Spolu s ňou vdychoval aj závan všadeprítomného strachu.

Viktor bol presvedčený, že ušiel pred peklom (šialený pohľad Abea Relesa a kovové hučanie), no keď vystúpil z parníka, premkol ho pocit, že zostúpil do hlbšieho pekelného kruhu. Vládla tu otvorená a smrteľná nenávisť voči Židom. Aj keď sa odmalička stretával s prejavmi nevraživosti, čosi takéto nikdy nezažil. Navyše sa zdalo, že zdrojom krvilačnej zloby je samotná ríša – Hitler a jeho vláda. Od nej sa nakazil celý národ, ba – ako sa ukázalo na Slovensku – aj celé štáty.

Hiler vstúpil do pece planúcej nenávisťou. Parník ho preplavil do iného sveta, na inú planétu. Pred desiatimi dňami bol ešte v Americkom Jeruzaleme, ako prezývali brooklynskú štvrť Brownsville, kde bol zázrak stretnúť Nežida. Teraz sa síce každým dňom blížil k domovu, no akoby sa vracal do čoraz vzdialenejšej cudziny.

Po vylodení sa pobral rovno na železničnú stanicu. Chcel sa čo najskôr dostať na Slovensko. Ukázalo sa však, že tak rýchlo to nepôjde. Zranenia, ktoré utŕžil na úteku pred Abeom a jeho gangom, mu síce ošetril lodný lekár, no ešte stále sa nezahojili. Zlomené rebrá aj ľavá ruka boleli čoraz viac. Plavbu Viktor so zaťatými zubami ako-tak znášal, no natriasanie vo vlaku či v aute bolo na nevydržanie. Nemal ani poriadne oblečenie, v chladnom vetre a metelici prechladol.

Inokedy by ho zima tak rýchlo nezlomila, no tentoraz nevládal vzdorovať. Odkedy parník vyplával, Hiler takmer nespal. Len čo zadriemal, prenasledovali ho hrôzostrašné snové obrazy – teta Amália, bratranec Eli a ujo Dávid. Rozrezaní, naporciovaní ako dobytok. Zo zakrvavenej vane, kam vrahovia napchali ich pozostatky, vyvaľujú mŕtve oči, ústa majú rozďavené, pripomínajú kapry lapajúce vzduch. V kúpeľni kvapká voda. Čľapnutie každej kvapky zaduní, až trhá bubienky. Odrezané hlavy odrazu pohýbu bledými perami. Zladia sa do jednotného rytmu, súzvučia s kvapkajúcou vodou. Čosi na Viktora kričia, určite je to dôležité (oči im takmer vypadávajú z jamiek), on však nič nepočuje, iba pišťanie ich vraha – Dina Petiru.

Zakaždým sa prebudil celý prepotený. Z pohľadu na hodinky zistil, že nespal viac než hodinu, nanajvýš dve. Ani jediná noc mu nepriniesla vykúpenie, ani raz sa neprepadol do slastnej temnoty bez snov. Hlodala v ňom vina, príšerná vina. Vyžrala mu všetku miazgu, bol ako dutá bábka, preto ho mráz rýchlo premohol.

Z posledných síl sa dotrmácal do nenápadného penziónu na predmestí. Najprv ho nechceli prichýliť – vyhovárali sa, že nemajú voľnú izbu, aj keď bol penzión takmer prázdny. Napokon mu recepčná na rovinu povedala, že vyzerá ako Žid a má aj židovské meno. Považovala to za konečný argument. Vyzeral ako Žid, na dokladoch mal židovské meno, tak prečo sa snaží ubytovať? Vari nevie, že je to zakázané? Nepresvedčili ju ani americké doklady, zabrali až doláre. Tie vytvorili most, ba priam kráľovskú cestu porozumenia medzi árijkou a Židom. Viktor sa dovliekol do izby a zvalil sa na posteľ.

V penzióne strávil tri týždne. Konečne sa vyspal, aj horúčka ustúpila. Rebrá ani ruka ho už tak neboleli. Dostať zo seba mučivú vinu sa mu však nepodarilo. Stále ho zhrýzalo, čo spôsobil. Tisíc ráz si sľúbil, že čosi také už nikdy nedopustí. Už nikdy neohrozí svojich blízkych – práve naopak, odteraz urobí všetko pre to, aby ich ochránil. Zaprisahával sa, sľuboval to samému Bohu, aj keď v neho neveril. Jahve azda ani neexistuje, no pocit, aký Viktor zažil, keď v manhattanskom prístave so zavretými očami vyčkával na Abeov výstrel, presahoval všetko pozemské. Keď rana neprišla, bolo to ako druhá šanca. Od Jahveho alebo akejsi inej vyššej sily, na tom nezáležalo. Ešte pred mesiacom by sa sám sebe vysmial, no teraz vskutku pociťoval akýsi záväzok. Druhá šanca sa nedáva iba tak.

Myslel na to, aj keď nastupoval do vlaku na Slovensko. Návrat domov si takto nepredstavoval. Keby sa neoháňal americkými dokladmi, nedovolili by mu ani nastúpiť. Zdalo sa mu, že čím bližšie je k Ružomberku, tým koncentrovanejšia kyselina sa vznáša v ovzduší. Cestoval sám, pretože ostatní pasažieri si od neho odsadli.

Keď sa vlak vnoril do liptovských lesov, zovrel sa mu žalúdok. Bolo to už dávno, čo odišiel – viac než desať rokov. Necítil dojatie ani nostalgiu, zaplavila ho úzkosť. Čo nájde doma? Čo povie rodičom? Odkedy ušiel, neposlal im ani list. Spočiatku chcel, ale potom už nemal čas. Teta Amália im napísala, že býva u nich. To stačilo. Mladícka chladnokrvnosť a bezcitnosť, na ktoré bol kedysi pyšný, ho teraz zahanbovali. Bál sa návratu, nevedel, či neotvorí staré rany. Dúfal v zmierenie, no z očakávania plynula hrôza. Keď vlak s pískaním zastal na ružomberskej stanici, obavy sa rozpŕchli. Viktor chytil batožinu, prešiel cez vagón a vystúpil.

Čakal studený vietor ako v Nemecku, ale ovanul ho príjemne teplý vzduch. Končil sa február, zima ešte udrie, dnes však svietilo slnko. Nebyť topiaceho sa snehu, mesto by vyzeralo ako na jar. Pohľadom preletel po okolitých horách. Doteraz myslel na rodisko iba ako na úkryt, no pri pohľade na známu scenériu sa v ňom prebudili spomienky. Zasnežené vrchy Mních, Choč a Čebrať aj masívy Veľkej Fatry a Nízkych Tatier stáli na svojich miestach. Od ticha, aké tu vládlo, mu zaľahlo v ušiach. Odvykol si od takého ticha, veď v Brooklyne panoval neustály ruch. Hučanie áut, vlakov, nadzemného metra, električiek i ľudský bzukot nepoľavili ani v noci. Aby v Brownsville o polnoci zavládlo také ticho, aké bolo v Ružomberku na poludnie, muselo by sa tam stať čosi príšerné.

Zostúpil z vagóna a pobral sa k stanici. Prešiel cez mramorom vykladanú halu a ocitol sa na parkovisku pri Váhu. Opäť zastal a zahľadel sa na mesto. Silueta sa nezmenila – špicatá kostolná veža na Rínku, oblúky kovového mosta, kaštieľ sv. Žofie. Pribudlo však veľa poschodových budov, zástavba sa rozrástla. Napriek tomu mesto nebolo väčšie než jediná brooklynská štvrť.

Vynikajúce miesto, presne také potrebujem, pomyslel si.

Predsavzatie, že sa čoskoro vráti do veľkého sveta, ho však neopúšťalo. Práve naopak, len čo urobil zopár krokov a zachytil pomalé tempo malomestského života, ešte sa v ňom prehĺbilo.

Prešiel po moste. Váh bol kalný a dravý, plávali v ňom kusiská ľadu. Popri starom kaštieli zamieril k synagóge. Vyzerala rovnako ako pred desiatimi rokmi. Keď prechádzal popri vchode, po prvý raz pomyslel na Sáru.

Žije ešte v Ružomberku? Vydala sa? Vrece so spomienkami sa v ňom roztrhlo. Ako sa má Karol? Určite je už doktor.

A čo ostatní? Izák Štern, Laura, Leo Narsky...

Kráčal Panskou uličkou a každým krokom sa približoval k tomu, čoho sa najviac obával.

Čo keď už rodičia nežijú? Čo keď sa niečo hrozné stalo aj im? A ak žijú, čo im vlastne povie? Dostal sa na ulicu Podhora. Popri Tmavých schodoch, kde sa so Sárou neraz ukrývali, zamieril k lekárni. Stretol zopár chodcov, nikoho však nespoznal. Ani oni si ho neprezerali, kráčali so sklonenými pohľadmi. Všadeprítomný strach prenikol aj do ružomberských ulíc. Zachrčal miestny rozhlas, z amplióna sa ozvalo hlásenie: „Hlavný stan nemeckej armády potvrdil ďalšie drvivé víťazstvo v severnej Afrike.“

Viktor sa pohyboval ako vo sne – všetko pokrývala tenká vrstvička neskutočnosti. Došiel na horný koniec ulice. Dvere lekárne aj nápis nad vchodom boli ošumelé a vyblednuté. Akoby ten, kto ju prevádzkoval, stratil vôľu udržiavať ju. Lekáreň bola otvorená, no pôsobila veľmi nenápadne, ticho a bez duše.

Srdce mu búšilo. Zaváhal, či sa predsa radšej neubytuje v hoteli. Po desiatich rokoch prísť za rodičmi s batožinou rovno z vlaku mu odrazu pripadalo surové. Bál sa stretnutia. Veď matke s otcom veľmi ublížil. Často sa s nimi hádal, to áno, ale ani raz nezapochyboval, že ho milujú. Útek bez rozlúčky bolo to najhoršie, čo im mohol urobiť. Okrem toho, ukradol im aj úspory.

Zhlboka vydýchol a vošiel.

Pani Hilerová stála pri pulte a čistila akúsi zelenú fľaštičku. Počula, že ktosi vstúpil.

„Prosím, čo si...“ povedala a otočila sa.

Fľaštička jej vypadla z rúk, rozbité sklo zarinčalo.

„Viktor,“ šepla. Na viac sa nezmohla. Starecké ruky sa jej roztriasli, tvár stiahol kŕč. Nezavzlykala, no z očí sa jej vyvalili slzy.

Zo zadného traktu vbehol do predajne starý Hiler: „Čo sa deje?“

Zastal ako obarený. Tvárou sa mu mihli prekvapenie, bolesť i radosť.

„Synček!“ usmial sa. Mal by sa tváriť prísne a odmerane, ale nedokázal to.

„Mama!“ zachrčal Viktor cez stiahnuté hrdlo. „Otec! Vrátil som sa.“

Pobehli k nemu a objali ho. Pustil kufor, ovinul ich rukami, pritisol sa k nim.

Chvíľu iba tak stáli, zakliesnení do seba, ramená sa im chveli.

„Prepáčte,“ šepkal Viktor.

Mama ho hladila po vlasoch, plačúci otec tľapkal po pleci, akoby mu naznačoval, nech nič nehovorí, všetko je prebolené a odpustené, hlavne, že sú opäť spolu.

Trochu sa odtiahli, navzájom sa prezerali.

Viktora zabolelo, ako veľmi obaja zostarli. Mohol za to čas, ale aj čosi iné. Vyčítal to z ich zošúverených tvárí, ohnutých chrbtov a kostnatých pliec. Keď pred desiatimi rokmi ušiel, ešte len začínali starnúť, vtedy tomu nevenoval pozornosť. Teraz mal pred sebou chvejúcu sa starenku a starca.

Prýštilo z nich šťastie, utápali sa v bezvýhradnej radosti, no prvá závratná chvíľa pomaly ustupovala. Matkin pohľad po ňom skúmavo kĺzal, aj otec si ho obzeral. Stále bol štíhly, ale už nebol chlapec. Dozrel, stal sa z neho muž. Musel sa poriadne pobiť so životom, lebo mal krivý zlomený nos. Kedysi čierne vlasy mu zosiveli, nad spánkami ich mal takmer biele. Najväčšmi sa mu však zmenili oči. Postrehli to obaja rodičia. Viktor, ktorý ich opustil, bol navždy preč. Navrátenec bol ich milovaný syn, no zároveň cudzinec.

„Prišli nedobré časy,“ mávol rukou starý Hiler. „Chamraď sa dostala k moci. Nielenže nás nenávidia, ešte sa aj trasú za našimi peniazmi. Akoby nám len tak, bez roboty, spadli z neba.“

Viktor sa usmial: „Nebojte sa, otec, to rýchlo pominie.“ Upokojoval ho, ako najlepšie vedel. Po desiatich rokoch v cudzine sa mu ťažko hľadali slovíčka a aj tie, na ktoré si spomenul, vyslovoval s cudzím prízvukom.

„Rýchlo-nerýchlo, rozhodli sa, že nám klepnú po prstoch,“ pokrčil starec plecami. „Zákonmi určujú, kde Židia nesmú pracovať, zachcelo sa im našich pozemkov aj podnikov. Volajú to arizácia. Židovské podniky musia mať nežidovských správcov. Taká zlodejčina! Radšej sme si sami vybrali – pána Mrvu, je to dobrý chlap.“

Viktor sa rozhliadol po priestrannej obývacej izbe, kde sedeli. Pekný nábytok, nový koberec, strieborné príbory. Stále sa mali dobre. Keby tak rodičia videli, ako v Amerike živorili nešťastní Stégerovci. Tí sa veru naozaj mohli sťažovať. Oproti Brownsvillu bolo Slovensko ešte stále rajom na Zemi.

Zachmúril sa. Silene sa usmial, nechcel, aby si všimli, že ho čosi ťaží. Matke však nič neuniklo.

„Radšej nám povedz, ako si sa mal ty. Čím si sa živil?“ opýtala sa.

Na podobné otázky bol pripravený, v mysli si ich prehral aspoň tisíc ráz.

„Pracoval som, kde sa dalo. Poriadna drina,“ odvetil, no neznelo to veľmi presvedčivo. Odpovedať na takúto otázku iba tak cvične bolo iné, než zaklamať do očí starej zošúverenej matke.

„A čo Stégerovci, dobre sa majú?“ zaujímal sa otec.

„Výborne, darí sa im,“ pokrčil Viktor plecom. „Ale radšej mi povedzte, čo je nové. Karol vyštudoval tú medicínu?“

Starý Hiler pokrútil hlavou: „Nevieme. Schmidtovci odišli do Nemecka, ani raz nenapísali.“

„Škoda,“ posmutnel Viktor. Dúfal, že sa s kamarátom stretne. „A Sára Bergártová? Stále je tu? Vydala sa?“

„Stále. Bergártovci nikam neodišli. Predstav si, Laura – Sárino dvojča – sa vydala za Izáka Šterna. Majú už dvoch drobcov,“ zahovorila pani Hilerová.

„Zajedz si, chudý si,“ dodal otec a posunul k nemu porcelánový tanierik s krémešom.

Pre takýto tanierik so striebornou vidličkou by vás v Brownsville olúpili a zabili, pomyslel si Viktor. Sedel v rodičovskej obývačke, osemtisíc kilometrov od Ameriky, no kúsok Brownsvillu bol stále s ním. Abe Reles mu stále hľadel cez plece.

Viktor vstal, prešiel do chodby, kde si zložil kufre, a čosi v nich hľadal. O chvíľu sa vrátil. Na stôl položil hrubý zväzok stodolároviek.

„Mama, otec, vraciam vaše úspory, ako som sľúbil. Aj s úrokmi za desať rokov,“ povedal a usmial sa.

Rozpačito naňho hľadeli. Mame sa v očiach znova zaleskli slzy.

„Nebojte sa, poctivo som ich zarobil,“ doložil Viktor. „A aby bolo medzi nami jasno, vtedy tá vec s Antonom Griešom, tá streľba... Nemal som s tým nič spoločné.“

II.

Hneď ráno sa Viktor vybral na Mostovú ulicu za Leom Narskym. Od rodičov sa dozvedel, že kamarát z detstva, ktorého občas šikanoval, sa za desať rokov vypracoval na jedného z najbohatších miestnych podnikateľov. Spočiatku mu pomohol otec krčmár, no Leo zverený majetok nielenže neprehajdákal, ale aj poriadne zveľadil. Patrili mu už tri krčmy, zopár obchodov a štyri domy na Mostovej. V jednom z nich, majestátnom trojposchodovom činžiaku, mal kanceláriu.

Viktor ho takmer nespoznal. Leo príliš nenarástol, zato však pribral. Bol malý a guľatý, pripomínal plyšového medvedíka. Len čo sa mu Hiler prizrel, prekvapili ho žiariace oči. Spoznal záblesk, aký v Brownsville vídaval často. Za takými očami sa jednostaj presúvali čísla a nápady na podnikanie – bol to lesk túžby po peniazoch.

„Hiler!“ vykríkol Leo, keď ho uvidel. Vstal zo stoličky a prešiel okolo masívneho stola. Nezdal sa byť príliš prekvapený. Ľudia v jeho živote prichádzali a odchádzali, dôležité však boli čísla. „Dlho si sa neukázal. Poď, sadni si.“

Prešli k starožitnému stolíku na balkóne. Po ulici pod nimi sa premávali konské povozy a zopár áut. Viktor si všimol, že sú to moderné modely. Prvý dojem po návrate bol teda klamlivý. Ružomberok bol možno malý, zato pulzoval životom a novinkami, aspoň na slovenské pomery. Na ulici už dokonca nestáli plynové, ale elektrické lampy.

„Dáš si trochu škótskej whisky?“ ponúkol ho Leo.

„Prečo nie?“

Takýto chľast občas popíjali v Midnight´s Rose. Neveril by, že ho ním ponúkne Leo Narsky v Ružomberku.

„Otka, trochu medicíny!“ zakričal Leo do kancelárie.

O chvíľu slúžka priniesla fľašu a dva poháriky. Viktor si všimol, že Narsky už nie je ustráchaný Leo, akého kedysi poznal. Správal sa sebaisto, ba arogantne.

„Ako si sa mal? Rozprávaj!“ súril ho, keď si štrngli a pripili.

„Všetko ti porozprávam, bude dosť času. Najprv však čosi obchodné.“

Leo sa zaškeril: „Obchodné? Rovno ti poviem, nepožičiavam. Zlé skúsenosti, iste chápeš. Potrebuješ čosi na odpich?“

„Skôr naopak,“ povedal Viktor. „Zarobil som zopár dolárov a neviem, čo s nimi. Rodičia mi vraveli, že je zlá situácia, že Židom berú majetky. Myslel som si, či by si vedel...“

„Dobre si si myslel,“ prikývol Leo a odpil si. „Zopár dolárikov, hovoríš? To je koľko? Tisíc, dvetisíc?“ prefíkane zažmurkal. „Alebo si riadne drel a doniesol spoza oceána zo päť, sedem tisícok, čo?“

„Šesťdesiatpäťtisíc.“

Leovi zabehlo, rozkašľal sa.

„Nežartuj, veď toľko nemám ani ja!“ dostal zo seba. Hľadel na Viktora a čakal, kedy sa rozosmeje.

Hiler nepohol ani kútikom úst. Pozeral na Lea a premýšľal, že v Brownsville by za podobné žartíky hockomu rozmlátil hlavu.

Narskemu došlo – kamarát hovorí vážne. Tvár mu stuhla, oči sa rozžiarili. Počítal.

„Čo si tam vykradol banku?“ zasipel. „Vieš ty vôbec, koľko máš? Kurz dolára ku korune je jeden k dvadsiatim piatim. Máš jeden a pol milióna! Tento dom ma stál tristotisíc.“ Hilera zamrazilo. Netušil, že kurz je až taký priaznivý. Ani o ceny nehnuteľností sa nikdy nezaujímal. Nedal však na sebe nič poznať. „Preto som prišiel za tebou,“ povedal.

„Vymyslím niečo, vymyslím, aby sa peniažky nestratili, čoby nie,“ šomral Leo. Nevedomky si mädlil ruky, oči mu žiarili, Viktor preňho prestal existovať. V mysli sa mu mihali možné investície, nehnuteľnosti, podniky a malá fabrika. O pár minút sa strhol. Zarazene pozrel na Hilera, akoby ho prekvapilo, že tu ešte sedí.

„Prvé pravidlo, nerozhadzuj príliš! Ľudácke svine nesmú vidieť, že máš majetok, inak ťa ošklbú. Všetko treba robiť nenápadne. Ak sa inak nedá, tak cez spoločníkov, Nežidov. Poznám zopár spoľahlivých. Už dávno nemám všetko napísané na seba. Vymyslím niečo, žiadne obavy. Peniaze budú naporiadku, v bezpečí, a pekne zarobíme,“ usmial sa.

Viktor sa s ním chcel pozhovárať, zaujímali ho miestne novinky, chcel sa povyzvedať na Sáru, Lauru a Izáka. Nadhodil reč, no Leo v duchu už rátal.

„Žijú, všetci žijú. Štern zdedil nejaké drobné po otcovi, ale hlúpy je, všetko chce čestne, podľa zákona. Akoby nevidel, kto píše tie zákony a s akým úmyslom. Somár je to,“ zašomral Narsky, viditeľne mysliac na niečo úplne iné.

Viktor pochopil, že sa nič nedozvie.

„Prídem zajtra,“ povedal, dopil pohárik a poberal sa.

„Príď, príď, pustíme sa do toho,“ zamrmlal Leo. Odkedy Hiler prezradil, koľko má dolárov, Narsky sa alkoholu ani nedotkol.

Viktor prešiel po Mostovej ulici, pristavil sa pri hoteli Kultúra a pobral sa k Hýrošovmu parku. Pomedzi stromy uvidel novú budovu múzea. Upútalo ho, aká je honosná, pýšila sa ozrutným vstupným schodiskom, balkónom aj mohutnými podpornými stĺpmi.

Ktosi tu robí poriadne kšefty, pomyslel si.

Vošiel do múzea, bol zvedavý, či ho ešte stále spravuje pán Kürti. Od vrátnika sa však dozvedel, že starý správca pred dvoma rokmi umrel. Viktor sa poprechádzal po expozíciách. Zaujala ho vitrína so vzácnymi mestskými pečatidlami. Bola to zbierka, ktorú si kedysi, ešte v starom múzeu pri kostole, prezerali spoločne s Karolom. Spomenul si, ako sa vtedy nudil. Zato Karol vyvaľoval oči, akoby im starý Kürti priniesol fotografie nahých tanečníc z kabaretu Renaissance. Zacnelo sa mu za kamarátom, škoda, že sa už nikdy neuvidia.

Leo mu na druhý deň predostrel svoj plán.

„Na začiatok ti odporúčam zopár investícií. Také nenápadné, môžeme byť spoločníci,“ vykladal so svietiacimi očami.

„Počúvam.“

„Premýšľal som, čo by sa k tebe hodilo. Pamätáš si na kabaret Renaissance, všakže?“

„Bol to skôr bordel a herňa,“ doplnil Viktor.

„Isteže, ako vravím, kabaret Renaissance, dobrý kšeft. Zlietali sa sem štamgasti až z Turca a Oravy. Lenže farárovi Ferenčíkovi sa nepáčili polonahé slečinky. Potiahol zopár motúzikov a kabaret zakázali. Teraz je to slušná reštaurácia.“

Hiler nadvihol obočie: „A do tej mám investovať?“

„Samozrejme! Slušná reštaurácia, chápeš. Bordel aj herňa fungujú ďalej. Čo si myslíš, že svätuškári si radi nezatrtkajú a nezahrajú? Neboj nič, dobrí štamgasti sú to.“

„Aké hry sa tam hrávajú?“

„Kartičky, kocky...“

„Čo ruleta?“

Leo posmutnel: „Tú nemáme.“

Viktor sa usmial: „Nevadí, dokúpime!“

Aj ďalšie Narskeho nápady boli vynikajúce. Odporučil kúpiť židovské rituálne kúpele nazývané mikwa.

„Chodieva tam Klein, továrnici, dobrá spoločnosť,“ zdôvodňoval. Všetky kroky mal premyslené. „Daj niečo rabínovi ako dar na synagógu. Podporíš komunitu, musíme držať spolu,“ zdôraznil. „A hlavne, Viktor, zbytočne nerozhadzuj!“

Hiler mávol rukou: „Jasné, žiadne obavy.“

O dva dni si v Žiline kúpil auto – krásny novučičký červený packard. Predával ho židovský továrnik, ktorý sa zbavoval majetku a chystal sa vycestovať do Ameriky. Keď sa Hiler vrátil v packarde do Ružomberka, všetci za ním otáčali hlavy.

Každý večer sa obliekol do elegantného saka a vybral sa do reštaurácie v hoteli Kultúra. Chodievala tam miestna smotánka. Vedel, že ak sa mu podarí nadviazať s nimi dobré vzťahy, bude sa mu dariť, nech by sa politická situácia vyvinula akokoľvek. Spočiatku sa obával, či naňho niekto nevytiahne doteraz nevyšetrenú vraždu Antona Grieša spred jedenástich rokov. Leo ho však uistil, že mu nič nehrozí.

„Ľudia si budú všeličo šepkať, ale na to sa, milý môj, pokojne vykašli. Či si niečo urobil, alebo neurobil, ohovárať ťa budú rovnako, najmä keď sa ti darí. Vyšetrovať ťa nemá kto, Československo sa rozpadlo, polícia je nová, ľudia sú noví. Na prípad sa zabudlo už po jedenástich mesiacoch, nie až jedenástich rokoch. Teda, dúfam, že si nestrieľal?“

„Nestrieľal,“ povedal Viktor. Potešilo ho, že aspoň raz nemusel klamať.

III.

Rýchlo sa osmelil, po meste chodieval čoraz sebaistejšie. Začiatkom marca v nedeľu zaparkoval pri Kultúre, vystúpil a pobral sa k vchodu.

Na ulici postávalo zopár matiek, hŕstka detí kŕmila vyhladované holuby.

Keď Viktor prechádzal okolo, jedna zo žien sa otočila, akoby vycítila jeho prítomnosť. Skĺzol po nej pohľadom, najprv ju nespoznal. Zbadal však, že sa jej od prekvapenia rozšírili oči.

„Sára!“ vyhŕkol.

Zarazene sa usmiala, vykročila k nemu.

Zimný kabát mala rozopnutý, Viktor si premeral jej štíhlu postavu. Spod čiapky jej vykúkali ohnivočervené kadere.

Hilera zaliala horúčava. Pocítil záchvev príťažlivosti, preskočila medzi nimi energia, akoby ktosi zapol dlho odstavené elektromagnety.

„Počula som, že si sa vrátil,“ povedala a prebehla po ňom pohľadom.

Viktor si pamätal na jej gestá, mal ich vypálené hlboko, no spomienky boli doteraz uspaté. Stačilo jediné pripomenutie, aby sa prebudili.

„Som tu krátko, ešte som nič nestihol...“ zamrmlal.

Naklonila sa a pozrela na parkovisko. „Pekné auto,“ poznamenala s vážnou tvárou. V hlase však zachytil známu posmešnú notu. Často sa s ním takto zhovárala, najmä keď chcel na ňu nenápadne zapôsobiť.

Pozrel jej do očí, zbadal, že chce rozohrať slovnú hru – takú ako kedysi. Už dávno nebola bezstarostná, okolo očí a úst mala utrápené vrásky. Keď však uvidela Viktora, chcela byť iná, chcela sa preladiť na vlnu mladosti, dúfala, že jej v tom pomôže.

Nepristal na doberanie sa.

„Ako sa máš?“ opýtal sa vážne.

Čosi v nej pohaslo, plecia poklesli.

„Nesťažujem si.“ Dala si záležať, aby mu pritom hľadela do očí, no neoklamala ho.

Zavládlo ticho.

„Ak by si niečo...“ začal Hiler.

Otočila sa k hlúčiku detí. „Markus, poď už!“ zavolala a vystrela ruku. Zo skupinky odbehol tmavovlasý chlapec. Nemal viac než päť-šesť rokov. Podišiel k Sáre, zovrel jej dlaň, veľkými hnedými očami zazeral na Hilera.

Viktor nevedel, čo povedať.

„Ahoj, ja som Viktor,“ dostal zo seba.

Chlapec mlčal.

„Predstav sa,“ dohovárala mu Sára.

„Markus Eichel,“ povedal potichu.

Sára ho pohladkala po vlasoch. „Môj syn,“ dodala.

„To si mi nemohol povedať, že je vydatá a má syna? Bolo to trápne,“ osopil sa Viktor na Lea.

Narsky pokrčil plecami: „Nepýtal si sa. Vydala sa už dávno. Dva-tri roky po tom, čo si zmizol.“

„Za koho?“

„Za Júliusa Eichela. Prisťahovali sa sem, otec robil advokáta, teraz majú putiku.“

„Všetko v poriadku?“ vyzvedal Viktor.

„Myslíš manželstvo? Neviem, nestarám sa. Tuším nemohli mať deti, až neskôr sa im pošťastilo. A ešte čosi – Július je tuším už dlho chorý či také voľačo.“

Hiler nič nevravel. Nervózne sa pohrával s dymiacou cigaretou a obzeral si Leovu kanceláriu.

Narsky sa uškrnul: „Čo si čakal? Neskoro si sa ukázal. Mala na teba vyčkávať desať rokov? Hádam ťa to neprekvapuje.“

„Nie, len...“

„No vidíš. Venujme sa radšej dôležitým veciam. Zajtra privezú ruletu, treba toho veľa zariadiť.“

„Máš pravdu, venujme sa dôležitým veciam,“ prikývol Viktor a zahasil cigaretu.

Myšlienky na Sáru mu však nedali pokoj. Ani nevedel, čo ho k nej priťahuje. Roky sa na nej podpísali, čoskoro bude mať tridsať. Vyzerala vyčerpane a strhane, bez iskry. Stále to však bola ona. Keď sa na ňu pozrel, videl sedemnásťročnú Sáru a mal pocit, akoby sa vrátil v čase. Aj keď bol marec, zacítil vôňu slnkom vyhriateho leta, spomenul si na veľa dobrodružstiev, ktoré spolu zažili. Stará partia – Sára, Laura, Karol, Izák, Leo... a Viktor.

Azda to ho k nej priťahovalo. Mal pri nej pocit, že je stále sám sebou, že roky prežité v Amerike vôbec neboli. V Ružomberku žil iný Viktor než v Brownsville. Keď sa vrátil a mal vkĺznuť do starých koľají, akoby zrádzal sám seba. Uplynulé desaťročie sa nedalo iba tak poprieť, Amerika sa na ňom podpísala. Život v Ružomberku sa mu nezdal ako ozajstný život, lež živorenie. Ak tu zostane, stane sa z neho obyčajný kvetcher – chudák. Pred rodičmi, známymi, dokonca aj pred Leom sa ako kvetcher musel správať – slušne a uhladene. Chýbal mu zhon, akcia a – ako s prekvapením zistil – aj násilie. Veď sa celé roky pohyboval v prostredí, kde sa bez šarvátok nezaobišiel ani deň. Nečudo, že im privykol a bitky považoval za čosi normálne. Napriek podnikaniu s Leom, novému autu a ďalším zábavkám sa utápal v nude.

„Nemôžem tu zostať, ani náhodou!“ hovorieval si.

Za nemalé predplatné a poštovné si dával z cudziny posielať výtlačky novín New Yorker. Chcel, aby mu každý mesiac prišiel balík s poslednými číslami. Nepochyboval, že keď sa záležitosť s Lepkem a Relesom vyrieši, v novinách o tom napíšu. Potreboval vedieť, kedy sa vyčistí vzduch. Potom bude voľný a vráti sa. Možno zoberie aj rodičov, veď tu ich nič dobré nečaká. Keby prehovoril aj Lea, mohli by v Amerike založiť spoločný podnik, poriadne by sa vyšvihli.

Zatiaľ však zostával tu, v diere, a zimomriavky pociťoval iba zo Sáry. Cítila pri stretnutí čosi podobné aj ona? Spočiatku sa mu zdalo, že sa s ním rozpráva tak ako kedysi. V jej hlase zachytil známu dráždivosť. Potom však ochladla, zavolala syna a po niekoľkých zdvorilostných vetách sa pobrala preč. Možno sa zahanbila, že sa tak pozabudla.

Hiler dostal v Amerike do postele oveľa lepšie kusy než Sára. Bol by v tom čert, keby odolala. Dobre si pamätal, ako na ňu pôsobilo jeho kúzlo. Voči jeho bezstarostnosti a ľahkomyseľnosti bola kedysi bezbranná.

Zažiadalo sa mu spestrenia, rozhodol sa, že si na ňu posvieti. Od jedného z Leových kumpánov zistil zaujímavú informáciu – Sára chodieva takmer každý podvečer na mestský cintorín.

„Za otcom,“ zamrmlal Leo, keď sa ho na to Viktor opýtal. „Starý pred pár rokmi umrel na infarkt.“ Viac z neho Hiler nedostal. Narsky študoval účtovné výkazy – zázrak, že mu vôbec odpovedal.

Viktor sa rozhodol počkať na ňu pri cintorínskej bráne. Dlhoročná práca v Murder, Inc. ho naučila trpezlivo vyčkávať. Nikdy by mu nenapadlo, že túto schopnosť využije aj pri ženách. Prechádzal sa popred bránu a pozoroval zasnežený Čebrať aj skalnaté Chočské vrchy.

Objavila sa o necelú hodinku. Keď ho uvidela, prekvapene nadvihla obočie.

„Dal si ma sledovať?“ opýtala sa.

Viktor sa usmial: „Nie, nebolo treba.“

„Čo si robil v Amerike?“

Zaváhal. Istotne čosi vycítila. Prezradil ho zlomený nos, šedivé vlasy a zmenený pohľad. Nebola hlúpa ani naivná, dobre ho poznala. Rozprávky o poctivej a tvrdej práci mohol vykladať akurát tak rodičom, tí bájkam verili, pretože im chceli uveriť.

Hľadel na ňu, no nepovedal nič.

„Chápem,“ prikývla. „Chceš ísť so mnou?“

„Ak ti to neprekáža.“

Prešli cez bránu, kráčali cestičkou pomedzi hrobmi.

Mlčali, no obaja mysleli na to isté. Kedysi sa sem chodievali spoločne prechádzať. Keď išli okolo hrobky veľkopodnikateľov Makovických, kde sa pred rokmi po prvý raz chytili za ruky, minulosť na nich doliehala s neodbytnou silou.

Sára pridala do kroku.

Mierili do zadnej časti cintorína. V posledných rokoch pochovávali Židov tam, pretože malý židovský cintorín v Políku bol už preplnený.

Viktor nevedel, čo ďalej. Vybrať si za miesto stretnutia cintorín, navyše za marcového súmraku, nebolo najvhodnejšie. Akciu nepremyslel do detailov. V jeho predchádzajúcej práci sa stretnutie zvyčajne skončilo, len čo sa terč ukázal.

„Je mi ľúto tvojho otca,“ povedal napokon.

„Vedel, kedy má umrieť. Stihol to len tak-tak. Odchádzal s vierou. Nepriala by som mu zažiť, čo sa tu teraz deje.“

„Neboj sa, nepotrvá to dlho.“

„Ty sa možno nebojíš, vraj máš veľa peňazí...“

Zachytil skrytú výčitku, zamrzelo ho to. Sára nezvykla takto rozprávať. Bývala plná snov, prekypovala nadšením. Teraz mu pripadala ubitá a bez iskry.

„Ak potrebuješ...“

„Radšej buď ticho,“ zahriakla ho.

Zastali pri rade s detskými hrobčekmi.

Hiler si myslel, že ju unavila rýchla chôdza. Podupkával a rozhliadal sa po okolitých horách.

„Pekné miesto, takto na kopci,“ prehodil.

Neodpovedala, stála so sklonenou hlavou.

Začínala mu byť zima.

„Pôjdeme?“

Nechápavo naňho pozrela, oči sa jej leskli. „Kam?“

„No... za otcom.“

„Nechodím sem za otcom.“

Hiler zneistel. „A za kým?“

„Môj prvý syn,“ povedala a kývla hlavou k najbližšiemu hrobu.

Viktor stŕpol. Hlupák! Po celý čas postávali pred detským náhrobkom s nápisom Maximilián Eichel a on si to nevšimol. Nevedel, čo má povedať. Najradšej by sa od hanby prepadol. Preklínal Lea a sľúbil si, že ho pri najbližšom stretnutí nakope do zadku. Teraz mu však zlosť nepomôže.

„Prepáč,“ zašepkal.

Trpko sa uškrnula a pokrútila hlavou. „Potratila som. Leo ti nepovedal?“

„Prepáč,“ zopakoval a položil jej dlaň na plece.

Striasla ju a odstúpila. „Choď preč, prosím.“

Chvíľu mlčal, potom prikývol a pobral sa.

Pozrela naňho, chcela za ním zakričať, no napokon sa znova sklonila nad náhrobkom.

Viktorove kroky na zmrznutej štrkovej ceste slabli, až sa úplne stratili.

IV.

Najbližšie mesiace neboli zlé. Podnikanie sa obstojne rozbehlo. Viktor si nesťažoval, aj keď videl, že situácia sa pre neárijcov čoraz viac zhoršuje. Mnohých prepustili z práce, alebo im zakázali podnikať, lebo nové zákony regulovali, koľko miestnych Židov môže vykonávať niektoré profesie. Ak ich bolo viac, o prácu či podnikanie prišli.

Hiler preto zašiel za rabínom a ponúkol mu peniaze pre rodiny, ktoré zostali bez zárobku.

„Poznáš príslovie – ako si s ostatnými nakladal ty, tak Pán naloží s tebou?“ opýtal sa staručký duchovný.

„Samozrejme,“ prikývol Viktor a usmial sa.

Peniaze nosil do synagógy pravidelne. Preňho to boli drobné, no biedne rodiny si vďaka nim zachovali aspoň akú-takú dôstojnosť. V Brownsville sa naučil, že bez súdržnosti sa každá komunita rozpadne. Ak ich nepriatelia nemali zničiť, museli Židia aj tu držať spolu.

Neobľúbili si ho všetci. Keď stretol Izáka Šterna a Lauru, vycítil napätie. Izák bol poctivec, vzorný otec a príšerný suchár. Aspoň Viktorovi sa taký zdal. Pre Šterna bol zas Hiler dobrodruhom, pochybnou existenciou, azda aj zločincom. Pozdravili sa a pozhovárali, no v stretnutí nebola žiadna srdečnosť. Izák s Laurou aj dvoma deťmi sa ponáhľali do synagógy, kde pri modlitbách trávili čoraz viac času.

Prišla jar, všetko rozkvitlo. Začiatok mája bol výnimočne teplý a príjemný. Viktor sa často vozieval po okolí. Za desať rokov v Brooklyne takmer zabudol, aká krásna môže byť príroda. Teraz sa jej nevedel nabažiť. Premával sa po celom Liptove. Kúpil si aj novú motorku, ktorou chodieval do Demänovskej doliny a Nízkych Tatier.

Život v Ružomberku bol síce nudný, no dočasne znesiteľný. Protižidovské nálady, ktoré ostatných Židov desili, boli pre Viktora len bezvýznamné hlúposti. Celé desaťročie strávil v prostredí, kde mu išlo denne o život, obklopený ozajstnými ľudskými predátormi. Oproti tomu boli vyhrážky nafúkaných ľudákov a gardistov len drobnou nepríjemnosťou. Driemala v nich zlosť i nenávisť, to áno, lenže o ozajstnom násilí nemali potuchy. Do Viktora nezapárali, tušili, že by mohli zle dopadnúť a radšej mu dali pokoj.

Podnikom sa darilo, Hiler nemal núdzu ani o ženy. Keď zistili, že je bohatý, samy sa mu ponúkali. Židovky, evanjeličky, dokonca aj katolíčky. Pravda, do postele sa nehrnuli, panovali tu iné móresy než v New Yorku, ale aj tak sa nepostil.

Na založenie rodiny či usadenie sa ani nepomyslel. Ružomberok nebol preňho. Každý mesiac nedočkavo prehliadal výtlačky New Yorkera, no zatiaľ nenašiel žiadnu zmienku o Lepkem či Relesovi. Bossovi sa možno napokon podarilo vyhladiť všetkých svedkov, ktorí proti nemu mohli svedčiť. Keďže sa vzápätí zbavil aj vykonávačov vrážd, azda už opäť vystupuje ako čestný, bezúhonný veľkopodnikateľ. Viktor dúfal, že to tak nie je. V takom prípade by sa do Ameriky nikdy nemohol vrátiť. Taká predstava ho desila.

Keď sa v sobotné popoludnie vracal autom z obeda, uvidel pri Hýrošovom parku Sáru. Prechádzala sa s tromi deťmi. Pomaly k nim prišiel a zabrzdil.

Malý Markus s druhým chlapcom vyvalili oči na nablýskaný červený packard. Dievčatko behalo pohľadom hore-dolu, akoby sa pred Viktorom hanbilo.

„Ahoj, Viktor,“ pozdravila Sára. Zdala sa mu ešte vyčerpanejšia než v marci.

„Ahojte, chcete sa previezť?“ opýtal sa chlapcov.

„Jasné!“ vyhŕkol Markus.

„Chceme!“ pritakal druhý chlapec.

Sára pokrútila hlavou. „Nemôžeme.“

Markus ju poťahal za ruku: „Mama, veď pôjdeš s nami!“

„Iba kúsok, na chvíľku,“ dráždil ich Viktor a usmieval sa. Naschvál zavrčal motorom.

„Mama, len kúsok!“

„Teta Sára, nech nás prevezie,“ prosíkal chlapec.

„Pekné auto,“ šeplo dievčatko.

Sára prižmúrila oči a zazrela na Hilera s predstieranou zlosťou. Vždy sa vedel vynájsť a dostať ju. Ani nátlak cez deti mu nebol cudzí.

„Dobre, ale naozaj iba kúsok,“ povedala. „Deti, to je pán Hiler.“

„Dobrý deň,“ pozdravili ho.

„Dobrý. Markusa poznám. A vy ste kto?“

„Eugen a Adelka, Laurine deti,“ predstavila ich Sára.

Keď nastupovali, Viktor nadvihol obočie. „Vpredu môžu sedieť iba dospelí,“ upozornil.

Sára prevrátila oči a sadla si vedľa neho. Jej divadelné gesto ho potešilo. Bolo to lepšie než apatia a ustaranosť.

„Ale len kúsok. A pomaly,“ povedala prísne, keď sa deti natlačili dozadu.

„Samozrejme,“ uškrnul sa Viktor.

Trielili po ceste medzi Ružomberkom a Liptovskou Teplou. Motor vrčal, dostával poriadne zabrať. Kľukatú cestu lemovali obrovské duby. Prebleskovali pomedzi ne slnečné lúče i zeleň okolitých polí. Deti od radosti a vzrušenia výskali. Viktor ich sledoval v zrkadle, tešil sa z ich smiechu. V poslednom čase si veľa radosti neužili. Keď videl, ako žiaria, tiež sa rozosmial.

Sára naňho spočiatku pokrikovala, nech spomalí. Ešte nikdy sa nerútila takouto rýchlosťou. Navyše, viezli tri deti, nebolo to bezpečné. Keď však videla, že Viktor šoférovanie s prehľadom zvláda, zmĺkla. Držala si odstup, no jej chlad sa roztápal. Viktor na ňu hodil očkom. Všimol si, že sa od neho síce odvracia, ale usmieva sa.

Pridal ešte viac.

Červené kadere jej viali vo vetre, odrážali sa v nich slnečné záblesky. Detský smiech ju nakazil, pery zradili, roztiahli sa do úsmevu. Oddala sa vzrušeniu z jazdy, vychutnávala si chvíľkovú bezstarostnosť aj útek zo zachmúreného mesta medzi voňavé polia.

Hiler na ňu úkosom pozrel, vrátila mu pohľad. Po prvý raz mala v očiach život, ozajstný život, nielen tupý smútok a prázdno. Stačil mu okamih a odrazu vedel, že aj v nej sa pri stretnutí rozhorel plameň. Nepotrebovali žiadne slová. Obaja odvrátili pohľady, povedali si všetko dôležité, vedeli, na čom sú.

Keď sa vrátili naspäť k mestskému parku a vysadli, deti boli z dobrodružstva celé bez seba.

„Vezmem vás do cukrárne,“ prisľúbila Sára. Už dávno ich nevidela také rozradostené.

„Dokonalá chvíľa,“ poznamenal Viktor a zakýval im.

Sáre neunikla dvojzmyselnosť jeho slov. Začervenala sa, vzrušenie z jazdy opadlo, trochu sa zahanbila.

„Dovidenia, ujo Hiler,“ lúčili sa deti.

„Dovidenia,“ povedal Viktor, znova im zakýval, pozrel na Sáru a chvíľu na nej zotrval pohľadom. Potom naštartoval a odfrčal.

Na druhý deň ho navštívil Izák Štern.

„Neželám si, aby si vyvážal moje deti, rozumieš?“ začal hneď odo dverí.

Viktor ukázal na stoličku: „Posaď sa.“

„Rozumel si?“ zopakoval Štern a zostal stáť.

Hiler nechápal, čo ho tak rozhodilo.

„Čo je s tebou, Izák? Potrebujú trochu radosti.“

„Nehovor mi, čo potrebujú moje decká! Aj tak o tom nič nevieš. Prídeš si a zmizneš, ako sa ti zapáči. Ktovie, odkiaľ máš toľko peňazí. Nie si žiadny ľudomil, aj keď sa naňho hráš. Mňa neoklameš. Drž sa od mojich detí!“

Viktora prekvapila prudkosť jeho slov. Poznali sa od detstva, nikdy neboli najlepší kamaráti, no nevychádzali spolu zle. Izák bol vášnivý športovec, svedomitý žiak a poctivec. Hiler vybadal, že za rozhnevanosťou sa skrýva strach. Prevaľovali sa v ňom mračná obáv, chcel ich od seba odohnať, preto bol taký zlostný. Keby ho Viktor dobre nepoznal, postaral by sa, aby po takomto výstupe nevyšiel z kancelárie po svojich. Takto s ním v Brownsville nesmel nikto hovoriť. Keby to nechal len tak, stratil by rešpekt.

Pripomenul si, že už nie je v Brownsville a že sa rozpráva s Izákom Šternom, kamarátom z detstva, ktorý je vydesený z toho, čo sa v posledných mesiacoch deje.

Pokýval hlavou. „Prepáč, Izák, ospravedlňujem sa. Nebude sa to opakovať.“

Šternov hnev o čosi ustúpil. Celú noc sa úzkostlivo pripravoval na to, ako Hilerovi dohovorí. Vystrašilo ho, s akou radosťou mu deti rozprávali o rýchlej a nebezpečnej jazde. Nechcel, aby si Viktora obľúbili. Bol pre nich nebezpečný – pre všetkých. Izák si preto dôsledne pripravil, čo mu povie. Čakal, že Hiler sa naňho vyrúti, veď to býval známy zurvalec. Prekvapilo ho, keď mu tak mierne odpovedal. Odrazu nevedel, čo povedať. Nerozhodne prestúpil z nohy na nohu a radšej prešiel k ďalšej veci, ktorú mal na srdci.

„A mal by si dať pokoj aj Sáre.“

Viktor po ňom strelil pohľadom. Nič nepovedal, no Izákovi bolo jasné, že si má dávať pozor, lebo už balansuje na nebezpečnej hrane. Sadol si na ponúkanú stoličku, prevrátil do seba pohárik pálenky, čo mu Hiler medzičasom nalial. Zvyčajne nepil, no rozhovor ho úplne vykoľajil.

Viktor podišiel k oknu a zachmúrene sa zahľadel na mesto.

„Pokračuj,“ povedal.

„Nemá to ľahké. Keď si zmizol, nejaký čas bola ako bez duše. Potom sa prisťahovali Eichelovci. Július po nej strašne išiel, bol vytrvalý. Vydala sa zaňho, ale skôr z voľajakého trucu a zlosti než z lásky. Aspoň si myslím. Potrat ju veľmi zobral,“ vykladal Izák, otáčal v prstoch prázdny pohárik a pohoršene naň hľadel. „Krátko potom, ako sa im narodil Markus, Július ochorel. Má niečo s pľúcami, bol aj v sanatóriu. Odvtedy polihúva, rýchlo sa unaví, nie je z neho veľký osoh. Prevádzkujú malú putiku na Nemeckej ulici, ale vieš, ako to je, žiadnemu z nás sa teraz príliš nedarí. Okrem teba a Lea...“

„Mám sa za to cítiť previnilo alebo čo? Veď pomáham, ako sa dá. Vieš, koľko som...“

„O to nejde. Chorý manžel, malý syn, starosti s podnikom... Má toho dosť aj bez teba. Zbytočne ju poblázniš, veď tu ani nechceš zostať.“

„Ako vieš?“

Izák mávol rukou. „Ružomberok nie je pre teba, nepatríš sem. Potrebuješ veľký svet, vzrušenie, zábavu. Ibaže my tu žijeme a snažíme sa udržať veci pokope. Nejde to ľahko, ver mi. Všetko jej rozsypeš a potom zmizneš. Znova jej ublížiš.“

Viktor mlčal, ruky si založil za chrbát.

„Skončil si?“ opýtal sa po chvíli. Stále hľadel z okna, na Izáka ani nepozrel.

„Skončil,“ vydýchol Štern.

„V poriadku.“

Izák vstal, vyšiel z kancelárie a potichu za sebou zavrel dvere.

Stretli sa v Čutkovskej doline za mestom. Hory zahaľoval súmrak, úzku cestu z oboch strán zvierali prudké svahy, zurčala popri nej chladná bystrina.

Sára prišla pešky, nechcela, aby ju niekto videl. Nič nevraveli, plece pri pleci sa vybrali hlbšie do doliny. Kráčali popri potoku, došli až k hrádzi malej vodnej nádrže. Popod stavidlo prúdila spenená voda, padala po šikmom múre a s hučaním sa vlievala do bystriny.

Stále nepovedali ani slovo. Hiler ju chytil okolo pása a pritiahol si ju bližšie. Nevzpierala sa, v očiach jej žiarili iskry. Chcela sa oddať chuti toho okamihu, chcela, aby bolo všetko ako kedysi. Lenže nebolo. Doma ju čakal chorý manžel aj malý syn.

„Nemôžeme,“ šepla, ale chcela, aby pokračoval.

Viktor ju pustil a odtiahol sa.

Hlodali v ňom Šternove slová, vedel, že Izák má pravdu. Doteraz o tom pochyboval, bol presvedčený, že keď sa mu Sára oddá, nebude záležať na žiadnych slovách. Keď ju však mal blízko seba, videl jej krehkosť a zraniteľnosť.

Prekliaty Štern!

Všetko jej rozsypeš a potom zmizneš. Znova jej ublížiš.

Rozpačito stáli, obaja si želali, aby ten druhý urobil rázny a rozhodujúci krok, stačil by jediný krôčik...

Padajúca voda hučala, išiel z nej chlad.

Viktor sa otočil a pobral sa naspäť k autu. Chcel Sáru aspoň pohladiť, no vedel, že keby to urobil, už by sa neovládol.

Vykročila za ním, cítila sa rovnako, mlčky kráčali dolinou. Na čistej oblohe poblikávali prvé hviezdy.

„Vieš, že všetko vzniklo z hviezdneho prachu? Aj naše telá. Nedávno som o tom čítala.“

Hiler sa usmial: „Vždy si veľa čítala.“

„Niektorí ľudia sú možno z prachu rovnakej hviezdy,“ povedala, upierajúc pohľad na oblohu.

Viktor pridal do kroku. Stretnutie sa zmenilo na muky. Vzájomná príťažlivosť bola tým neznesiteľnejšia, čím viac sa od seba vzďaľovali.

Odviezol Sáru na kraj mesta. Tušil, že je to naposledy, čo pri sebe sedia takto blízko.

„Opatruj sa, Viktor,“ povedala, keď vystupovala. V hlase jej zaznievalo prázdno.

„Aj ty.“

Pridal plyn, rýchlo vyštartoval preč.

Pozerala za ním, ako odchádza. Sklonila hlavu a pomalou chôdzou sa pobrala domov.

Hiler zašiel na kalváriu nad mestom. Sedel v aute, hľadel na vysvietené ulice, oblohu aj temné siluety hôr. Položil dlaň na sedadlo, kde pred chvíľou sedela. Chcel ucítiť jej teplo. Prstami čosi zachytil. Zodvihol to a pozrel sa zbližša.

Zväzoček zhnednutého suchého ihličia previazaný bielou niťou.

Dva rovnaké zväzky si so Sárou rozdelili potom, ako sa prvý raz milovali v lese na úpätí Čebraťa. Ten jeho zostal v Amerike.

Sára mu práve vrátila svoj.

Viktor ho zovrel do dlane a päsťou tresol po prístrojovej doske.

V.

V lete sa všetko pokazilo. Führer bol vraj nespokojný, ako sa vyvíja situácia na Slovensku. Nepáčilo sa mu, že židovská otázka sa nerieši dostatočne razantne a niektorí politici sa snažia o autonómnu zahraničnú politiku. Predvolal si preto do Salzburgu prezidenta Tisa a prikázal mu, aby vykonal dôležité zmeny vo vláde. Rozhodujúcu moc získali najradikálnejší členovia Hlinkovej slovenskej ľudovej strany. Jeden z nich, minister vnútra Alexander Mach, začal okamžite a horlivo vydávať rôzne protižidovské vyhlášky.

Viktor s Leom sa nestačili čudovať. Najprv Židom zrušili hostinské a výčapné živnosti, vzápätí im zhabali autá, motorky, fotoaparáty i písacie stroje. Odobrali im pasy, všetky peniaze aj cennosti museli povinne uložiť do banky bez nároku na úrok. Spolu s tým sa rozbehla druhá vlna arizácie, tentoraz oveľa tvrdšia, ráznejšia a nedobrovoľná.

„Hovoril som ti, nerozhadzuj, buď nenápadný!“ zúril Leo. „Ale ty nie, musel si sa pretŕčať v aute, na motorke a ukazovať, že máš peniaze.“

Viktor ho odbil mávnutím ruky. „Vybavil si to?“ opýtal sa.

„O reštauráciu a krčmy prídeme, to je isté, nepomôžu žiadne fígle ani kontakty.“

„Ako to? Klein si to zariadil. Aj zopár ďalších.“

„Veď o tom hovorím,“ zavrčal Narsky. „Klein nemá nepriateľov ako ty. Nepretŕčal sa na novom aute, nedráždil. Teraz ma s tebou spájajú. Moje podniky považujú za tvoje, nič nevybavím!“

„Nepreháňaj. Akých nepriateľov?“

„Si strašne ľahkomyseľný, raz ťa to dorazí. Zaujímajú ťa hlúposti, nepremýšľaš, nevidíš dôležité veci. Nevravel som ti, že starý Grieš je síce jednou nohou v hrobe, ale stále v meste poťahuje za nitky?“

„Čo s tým má starý Grieš?“ nechápal Hiler.

„Myslí si, že si mu zastrelil syna!“ zrúkol obchodník. „Drží sa tej myšlienky, bude ti škodiť do posledného dychu.“

„Nestrieľal som.“

„To je jedno, nechápeš? Starý je o tom presvedčený a správa sa podľa toho. Bol aktívny ľudák, stále má skvelé kontakty. Vravím ti, na reštauráciu, herňu a krčmy môžeme zabudnúť. Radosť s tebou podnikať!“ Leo si zaboril hlavu do dlaní. Začínal si zúfať, dlhoročné kšeftovanie sa mu rozpadalo pod rukami.

„A čo to ostatné?“ opýtal sa Viktor.

„Peniaze si zatiaľ môžeme ponechať, úradníci privrú oko. Ale stálo to poriadny balík a ktovie, koľko máme času. Zmeňme peniaze na valuty alebo diamanty, zhrabnime, čo máme, a vyparme sa. Nič iné nám nezostáva!“

Hiler naklonil nabok hlavu a chvíľu premýšľal.

„Asi máš pravdu, Leo,“ prisvedčil napokon.

„Jasné, že mám. Pripravím, čo treba. Vezmeme aj rodičov a ubzikneme tým sviniam.“

„V poriadku. Priprav, čo treba.“

Jeseň priniesla nové trápenia. Príval nových a nových nariadení, ktoré Židom osekávali životný priestor i dôstojnosť, nemal konca. K Machovým vyhláškam čoskoro priložili svoju trošku aj miestni ľudáci. Okrem vládnych vznikali aj lokálne protižidovské nariadenia – zákaz chodievať na kúpalisko, do kina, dokonca aj do parku. Hilerovi sa zdalo, že postávajú v miestnosti, ktorej steny sa čoraz viac približujú. Nechýbalo veľa a rozpučia ich. Za peniaze a vďaka Leovým konexiám sa mu síce podarilo vybaviť si zopár výhod, no išlo to čoraz ťažšie.

Po novom nariadení museli Židia uvoľniť byty na hlavných mestských uliciach. Dostali náhradné – plesnivé kobky v chátrajúcej zástavbe na kraji mesta. Do ich príbytkov sa okamžite nasťahovali prominentní ľudáci a arizátori. Viktor však podplatil úradníkov, takže rodičia mohli aj naďalej bývať na Podhore. Aspoň na nejaký čas.

Sám sa už dávnejšie odsťahoval do domu na Rínku. Zdalo sa však, že ani jednu nehnuteľnosť si dlho neudrží. Vrela v ňom zlosť. Zatiaľ sa mu darilo tlmiť ju, no išlo ho rozdrapiť. Počítal každý deň. Príprava úteku zabrala Leovi oveľa viac času, než predpokladal. Už dávno mali byť preč, lenže nájsť spoľahlivé kontakty a únikovú trasu nebolo ľahké. Situácia pritiahla veľa podvodníkov a udavačov, nejeden prevádzač bol nastrčený agent tajnej služby. Cez miestneho farára Ferenčíka sa vraj dali vybaviť rôzne výnimky, dokonca aj pokrstenie na katolíka. Ferenčík však za to bral nehorázne peniaze a Viktor mu nedôveroval.

Podobne ako v Brooklyne aj tu začali Židia v nedobrých časoch držať silnejšie pohromade. Samozrejme, našli sa zradcovia a kolaboranti, no väčšina sa zomkla a dodávala si navzájom silu. Na významné sviatky bývala synagóga plnšia než kedykoľvek predtým. Aj Viktor tam zašiel osláviť Jom kipur. Sám rabín ho o to požiadal. „Ľudia potrebujú vidieť, že držíme spolu. Každý jeden, ktorého tam uvidia, im dodá silu,“ tvrdil.

Hiler teda prišiel. Prekvapilo ho, aká je svätyňa natrieskaná. Tiesnili sa tam stovky ľudí. Rodičia zobrali aj malé deti. Všetci stáli a so zúfalou nádejou počúvali rabína. Upierali naňho vystrašené pohľady, hľadali v ňom silu i útechu.

Duchovný ich vyzval k ešte väčšej zbožnosti, lebo tá jediná ich môže v časoch ťažkej skúšky ochrániť.

Viktor cítil, že aj keď bol dlho preč, stále je s ostatnými prepojený, patrili k sebe.

Pohľadom kĺzal po dave. Uvidel Lea s rodičmi, Izáka s Laurou a deťmi, zahliadol aj Sáru s malým Markusom a manželom. Július Eichel bol neduživý, bledý, neustále pokašliaval do vreckovky. Hiler chytil za ruku mamu i otca, snažil sa ich povzbudiť. Najradšej by všetkým povedal, nech sa neboja, veď všetko zlé raz prejde.

Keď sa o niekoľko dní vybral navštíviť rodičov do lekárne, začul znútra krik. Zastal na schodíkoch a načúval.

„Čo robíte?! Tržby klesajú. To ma chcete naschvál potopiť?“ dorážal ostrý hlas.

„Nie, pán Mrva,“ tíšila ho matka.

Viktor už to meno počul. O Stanislavovi Mrvovi mu rozprával otec. Býval to slušný a úctivý opravár rádií. Síce sa angažoval v strane, ale nikdy sa nesprával povýšenecky či arogantne. Keď prišla prvá vlna arizácie, Hilerovci ho sami požiadali, či by sa nestal správcom lekárne.

„Radšej jeho ako nejakého blázna, je to slušný človek,“ vraveli si.

Spočiatku bolo všetko v poriadku. Mrva sa stal správcom podniku a dal im čestné slovo, že ich nechá v lekárni pracovať. V podstate všetko povedú tak ako doteraz. Budú mu síce vyplácať odmenu, no keď sa veci vrátia do starých koľají, podiel im vráti. Potvrdil im to dokonca aj písomne.

Keď sa však k moci dostali Mach a Tuka, z Mrvu sa stal tajomník miestnej Hlinkovej gardy. Začal chodievať v uniforme, krok aj reč sa mu zmenili. Odrazu znel ako vojak štekajúci príkazy. Neraz sa stalo, že prišiel do lekárne a zobral si z pokladnice peniaze. Otec to Viktorovi raz-dva razy spomenul, ale nesťažoval sa.

„Aj tak sa máme lepšie než väčšina ostatných. Tí majú za arizátorov ozajstných gaunerov,“ hovorieval.

Keď však Hiler zastal na schodíkoch a počul, ako sa Mrva s rodičmi rozpráva, stŕpol.

„Tržby klesajú a vy prekvitáte. Asi sa na to lepšie pozriem! Príliš dobrý som bol, zneužívate moju dobrotu. Chcete u mňa ešte pracovať? Je to otázka jediného formulára. Rozumiete?“ vyhrážal sa gardista.

Obaja rodičia mlčali. Viktor nazrel cez výklad. Stáli so sklonenými hlavami a chveli sa od hanby – v lekárni postávalo aj zopár zákazníkov.

„Pýtal som sa, či rozumiete,“ zopakoval Mrva.

„Áno, pán Mrva,“ odvetila matka potichu.

„Myslím to vážne,“ zopakoval gardista. „Nič na mňa neskúšajte. Možno vám ten váš vydarený synček vybavil, aby ste sa nemuseli vysťahovať ako ostatní. Ale ak nebudem spokojný... pozriem sa aj na to.“ Výstražne zdvihol prst, pohrozil im a rázne vykročil k dverám.

Do Viktora takmer vrazil.

Hiler mu hľadel na poskakujúci ohryzok, no Mrva mal pocit, že pozerá cez neho. Zažil veľa výstražných pohľadov, lenže tento bol iný. Nesnažil sa vzbudzovať hrôzu. Viktor naňho jednoducho hľadel, akoby tam nebol, akoby s gardistom vôbec nepočítal.

Zavládlo ticho.

Pani Hilerová vycítila, k čomu sa schyľuje.

„Viktor, nie!“ vykríkla. Videla, že v dverách stojí jej syn, no zároveň to bol cudzinec, hrozný cudzinec s tvárou vysekanou z ľadu.

Dobehla k nemu a položila mu ruku na plece.

„Nie, to nesmieš, prosím!“ mlčky kričala vystrašeným pohľadom. Zákazníci postávali pri pulte a sledovali, čo sa deje. Nech sa tu stane čokoľvek, o chvíľu sa o tom dozvie celé mesto.

Viktor odstúpil, pohľad stále upieral šikmo nadol, Mrvovi ani raz nepozrel do očí.

„No,“ zakoktal tajomník, rozpačito si uhladil zježené chlpy na zátylku a vyšiel von.

„Ublížili by nám, ešte viac by nám ublížili,“ zašepkala matka. „Sľúb mi, že sa ho nedotkneš.“

Cudzinec stál, bol ako z kameňa, napokon však so zaťatými zubami prikývol a pohladil ju po šedivých vlasoch. Utrela si slzy a vrátila sa za pult. Starý Hiler, červený od zlosti aj poníženia, odišiel dozadu, preč od ľudí, medzi milované fľaštičky a nádoby s liečivami.

„Pôjdeme cez Galantu do Budapešti, tam je zatiaľ bezpečne. Všetko som zariadil,“ vykladal Leo. Natešene Viktora potľapkal po pleci. „Priprav rodičov a ideme!“

„Nikam nejdem,“ odvetil Hiler.

Narsky vyvalil oči: „Čo to melieš?“

„Nikam nejdem, zostávam tu.“

„Nechápem, vážne nechápem.“ Leo zvesil plecia a sadol si na rozvŕzganú stoličku. Už dávno sa nestretávali v kancelárii, ale v podkroví jeho domu.

Hiler hodil rukou: „Ak chceš, choď. Nebudem vláčiť rodičov po únikových trasách ako zločincov. Sú starí a nezaslúžia si to.“

„A toto si zaslúžia?“

„Nespravím z nich štvancov, prepáč. Veď to nemôže trvať dlho. Okrem toho...“

„Okrem toho čo?!“ vybuchol Narsky.

„Vieš, ako sa tie svine správajú k našim ľuďom?“ opýtal sa Viktor.

„Čoby som nevedel!“

„Minule som počul, ako Mrva kričí na rodičov. Pred ľuďmi. V ich vlastnom obchode. A to bol vraj kedysi dobrý človek, slušný, sami si ho vybrali.“

Leo stále nechápal: „Zmenil si sa na filozofa? Veď presne pre to, o čom hovoríš, treba zobrať nohy na plecia! Zmizneme, kým sa dá. Pôjdeme do Maďarska a potom sa uvidí, možno do Palestíny, tam budeme mať pokoj.“

„A čo ostatní?“

„Akí ostatní, preboha?“

„Naši ľudia. Tí, ktorí tu zostanú, ktorí nemôžu ujsť.“

„Čo s nimi?“

„Kto ich ochráni?“ opýtal sa Viktor. Pred očami mu prebleskol obraz Stégerovcov rozrezaných vo vlastnej kúpeľni. Mŕtvi sa znova prebudili, posledných zopár nocí sa opäť nevyspal.

„Preskočilo ti?!“ vzbĺkol Leo. „Sám takú cestu nezvládnem, v živote som odtiaľto nevystrčil nos. Ty si sveták, potrebujem ťa. Vezmime rodičov a poďme!“

„Keď všetci majetnejší zmizneme, kto pomôže našim ľuďom? Veď si bol v synagóge, videl si ich. Máme peniaze, ak im niekto môže pomôcť, sme to my. Bez nás sú odpísaní.“

Leo sa rozrehotal. „Aký ľudomil! Hiler ľudomil!“ vykrikoval pomedzi hysterický smiech.

„Nikam nejdem,“ zavrčal Viktor.

Narsky mu v hlase začul istotu a hnev – Hiler sa už rozhodol, nemá cenu prehovárať ho. Ešte viac sa rozrehotal. Bolo toho naňho priveľa. Hodnú chvíľu sa smial, potom sa od zúfalstva rozplakal.

VI.

„Čo, Židuľa, ideš si pomedicínu? Ochvíľu vás budeme liečiť my!“ zakričal zaSárou jeden ztrojice gardistov.

Často hliadkovali vuliciach, takže si všimli, že Sára chodieva dolekárne naPodhore. Vpresile avčiernych uniformách boli nakoni. Radi zapárali doŽidov. Ak sa niektorý nedal urážať ačosi odvrkol, dostal poriadnu nakladačku. Podobné incidenty boli nadennom poriadku, nikto ich nevyšetroval ani netrestal.

Sára stisla pery apridala dokroku.

„Mami, prečo nanás kričia?“ opýtal sa Markus cupitajúci vedľa nej.

„Nevšímaj si ich,“ povedala, no najradšej by sa otočila avynadala im. NaPodhoru chodievala nerada, vcentre mesta pravidelne hliadkovali gardisti. Hilerovci jej však predávali lieky premuža lacnejšie, občas čosi prihodili zadarmo.

Gardisti sa rozhodli, že sa ešte pobavia – vykročili zadvojicou. Sára vedela, čo sú zač. Viedol ich Mikuláš Dorunský, poznali sa zgymnázia. Snaživý katolícky chlapec, nikdy sa snikým nehrával, väčšinu voľného času trávil vkostole alebo nafare. Povzniku Slovenského štátu odrazu dostal krídla, jeho ambíciám už nič nestálo vceste. Rád striehol vuliciach abeztrestne urážal Židov. Jeho dvaja kumpáni, Jozef aFero Vlachinskovci, neboli onič lepší.

„Čo tak trasieš riťou, zvádzaš nás?“ zakričal naňu Mikuláš. Bratia sa rozrehotali. Fero pobehol, aby sa dvojici dostal tesne zachrbát. „Prasce židovské, čoskoro vás odtiaľto vypraceme, pijavice lakomé!“ nadával.

Markusa vydesila zloba vich hlasoch, odstrachu posmrkával. Sára mu zvierala ruku.

Aj Mikuláš Dorunský pribehol bližšie. „Všetky ryšane sú kurvy. Ty si navyše aj židovská sviňa,“ prihovoril sa Sáre.

„Vši židovské,“ doložil Jozef, ktorý sa nechcel dať zahanbiť.

Každý gardista stúpal hodnosťou rýchlejšie, keď zabezpečil poriadok. Asmatkou sdeckom bolo treba zatočiť, veď kráčali poulici, akoby im to tu patrilo. „Staré časy sa skončili, Židáci hnusní!“ zakričal Jozef, aby ho počula celá ulica.

Viktor postával prilekárni nahornom konci Podhory. Obšmietal sa tam preprípad, že by sa opäť ukázal Mrva. Keď začul, že poniže ktosi nadáva Židom, vybral sa pozrieť, čo sa robí.

Trojica gardistov sa dostala dovaru. Kráčali tesne zaSárou sMarkusom aneprestajne im nadávali. Chlapec nikdy nepočul toľko oplzlých výrazov. Snažil sa neplakať, no polícach mu tiekli slzy, občas potiahol nosom.

Sára bola natom podobne. Útrpne všetko znášala, lebo vedela, že keby im urážku vrátila, napadli by ju. Možno by zbili aj Markusa. Nestarali by sa, či im nedolámu kosti. Keby ich vážne zranili, bol by to koniec, skončili by nadlažbe. Júliusa morila choroba, stále sa zmenšujúci príjem zabezpečovala Sára sama.

„Smrdíš, Židuľa, nevyspím sa stebou, ani keď budeš prosiť,“ vykladal Mikuláš. Doreči sa mu už predchvíľou vkradla chlipnosť. Vzrušoval ho pocit moci anadradenosti. Chodci sa im vyhýbali, vystrašene odskakovali. Aj to sa mu páčilo. Všetku pozornosť sústredil naSáru, páčilo sa mu trápiť ju hnusnými rečami.

Dokohosi narazil. Pozrel natrúfalca, ktorý si dovolil neuhnúť sa gardistovi zabezpečujúcemu poriadok.

Hiler mal nasebe elegantný oblek aj klobúk. Mikuláša to rozdráždilo ešte viac. Obzrel sa, či bratia Vlachinskovci stoja zaním. Keď zistil, že má krytý chrbát, rozohnil sa.

„Nevieš, čo sa patrí, Židák?“

Hiler nič nevravel, pozeral mu nahruď. Nestiahol sa, naopak, tesnejšie knemu pristúpil.

Dorunský mu reval priamo dotváre: „Všetci Židáci skapete, nič iné si nezaslúžite!“

Sára nanich vystrašene hľadela. Videla, čo si gardisti nevšimli. Oni aHiler nehrali rovnakú hru. Trojica gardistov sa naparovala aukájala zastrašovaním, no Viktor bol až neprirodzene chladný. Zmenilo sa mu držanie tela, obklopilo ho čosi hrozivé.

Gardista naňho vrieskal, no Hiler len mierne prikyvoval auprene mu hľadel nahruď.

Pustili si ho príliš blízko, napadlo jej.

Viktor pozrel Dorunskému doočí.

Gardistovi sa zasekol hlas vhrdle. Uvidel smrť. Žiadnu výstrahu či hnev – len čistú, krištáľovo priezračnú smrť.

Hiler mu vrazil čelom donosa. Zapraskalo to.

Mikuláša prehlo, Viktor ho nenáhlivo, no rázne chytil zaplecia akopol mu kolenom dotváre. Pohyboval sa mechanicky, akoby bezživota, rýchlo mu uštedril štyri kopance.

Dorunský chrčal, nachodník dopadli chuchvalce krvi sniekoľkými vybitými zubami.

Kopnutia sa zrýchľovali.

Sára hľadela naViktora sotvorenými ústami.

Hiler zaokamih rozmlátil gardistovu tvár nakašu. Zdalo sa, že vnej nezostala celá ani kostička.

Bratia Vlachinskovci stuhli. Nebolo to iba zostrachu, ich mysle ani telá načosi takéto neboli pripravené. Ešte nikdy sa nestretli sniečím podobným. Radi zastrašovali, občas niekoho zbili, no Hilerovi nešlo obitku, ale ochladný vražedný útok.

Jozef Vlachinský sa zmohol iba nato, že zvrecka vytiahol vyskakovací nožík. Len čo ho kŕčovito napriahol predseba, Viktor ho zdrapil zaruku aprudkým trhnutím mu zlomil zápästie. Nôž nestihol dopadnúť, Hiler ho zachytil abodol Vlachinského doslabín. Bodnutie zopár ráz zopakoval, páčilo sa mu, ako piští.

„Fucking motherfucker!“ šomral si popod nos. Sára slovám nerozumela, no videla, že Viktor vkĺzol doakejsi podoby preňu cudzej, no preňho zrejme vlastnej.

Fero Vlachinský sa pustil naútek, ale nohy, stŕpnuté odšoku, mu neslúžili. Hiler ho rýchlo dobehol. Vrazil mu dochrbta, gardista stratil rovnováhu aspadol doskleneného výkladu. Sklo sa nerozbilo, no tam, kde dopadla Vlachinského hlava, rozbehla sa pavučina prasklín. Vjesennom slnku sa zaleskla krvavá machuľa. Fero sa zosunul nakolená, náraz ho omráčil. Viktor knemu podišiel, zdrapil ho zagolier atresol mu tvár ovýklad.

„Nie! Nie!“ vykrikoval gardista.

Hiler ho ťahal podlažbe aobíjal mu hlavu pocelej dĺžke výkladu. Každý úder zadunel, sklo praskalo, krvi bolo čoraz viac. Napokon sa výklad rozsypal, Vlachinského dorezali ostré črepiny. Padol nachodník, tvár jedna rana, zdalo sa, že mu vyteká oko.

„VBrownsville by si bol mŕtvy,“ zavrčal Hiler, akoby to malo nejaký význam. Otočil sa kvydesenej Sáre ahlúčiku zvedavcov, ktorí si rukami zakrývali ústa. Takýto výbuch násilia ešte nezažili, bezohľadu nato, čo sa vposlednom čase dialo. Markus tam nebol, odhrôzy sa rozbehol ukryť dolekárne.

Všetko sa odohralo zamalú chvíľu, Viktorovi sa zazdalo, že až teraz sa čas opäť rozbieha.

Vrela vňom zúrivosť. Keď popustil jej stavidlá, nedala sa ovládať. Tlmil ju, kým vedel, pridlho sa nakohosi hral, nakohosi, kým už dávno nebol. Teraz sa cítil dobre, konečne nemusel nič predstierať.

„Kde býva?“ zavrčal.

„Kto?“ šepla vystrašene.