Start

JO NESBØ

POLITI

Copyright © 2013 by Jo Nesbø

Translation © 2014 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2014 by 3H creative studio

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3737-7

PRVÁ ČASŤ

Spal.

Skrinka v rohu voňala starým drevom, strelným prachom a olejom na mastenie zbrane. Keď do vedľajšej izby oknom zasvietilo slnko, cez kľúčovú dierku presvitol do miestnosti pás svetla, a po chvíli – keď sa ocitlo v správnom uhle – slnko ožiarilo pištoľ položenú na poličke.

Pištoľ bola ruská Odessa, kópia známejšieho Stečina.

Zbraň zažila všeličo, s kulakmi precestovala z Litvy na Sibír, na južnej Sibíri putovala z jedného sídla urkov do druhého, patrila atamanovi, vodcovi kozákov, ktorého polícia skolila s Odessou v ruke, potom sa dostala do súkromnej zbierky riaditeľa väznice v Tagile. Napokon tento škaredý neforemný samopal priniesol do Nórska Rudolf Asajev, ktorý – skôr než zmizol – stihol vďaka opioidu violín ovládnuť trh s narkotikami v Osle. Práve v hlavnom meste Nórska sa zbraň nachádzala aj teraz, presnejšie na ulici Holmenkollveien, v dome Rachel Faukeovej. Odessa mala zásobník na dvadsať guliek kalibru Makarov a strieľala salvy aj jednotlivé výstrely. V zásobníku zostalo dvanásť guliek.

Tri z nich vystrelili na konkurenčných dílerov z Kosova, len jedna sa aj zaryla do mäsa.

Ďalšie dva náboje zabili Gusta Hanssena, mladého zlodeja a dílera drog, ktorý spreneveril Asajevove peniaze aj tovar.

Pištoľ ešte páchla po posledných troch výstreloch, čo počas vyšetrovania vraždy Gusta Hanssena zasiahli hlavu a hruď niekdajšieho policajta Harryho Holeho. Miesto činu sa nezmenilo, ulica Hausmanns gate 92.

Polícia dosiaľ nenašla Gustovho vraha a osemnásťročného chlapca, ktorého zatkli krátko po vražde, neskôr prepustili. Nepodarilo sa im nájsť vražednú zbraň. Chlapec sa volal Oleg Fauke a každú noc ho budili zo sna zvuky výstrelov. Potom vydesene civel do tmy. Netrápili ho výstrely, čo zabili Gusta, ale tie druhé, čo vystrelil na policajta, ktorý mu v detstve nahradil otca. Dlho sníval, že si ho mama Rachel zoberie za manžela. Harry Hole. Jeho pohľad mal vytetovaný na sietnici. Vtom si spomenul na pištoľ v skrinke. Nádejal sa, že ju už nikdy neuvidí. Že ju už nikto nikdy neuvidí. A bude spať naveky.

Spal.

Strážená nemocničná izba páchla liekmi a maľovkou. Prístroj pri posteli zaznamenával tlkot srdca.

Isabelle Skøyenová, členka mestského zastupiteľstva poverená sociálnou prácou, a novovymenovaný policajný prezident Mikael Bellman dúfali, že ho už nikdy neuvidia.

Že ho už nikto nikdy neuvidí.

Že bude spať naveky.

1 /

Bol teplý a dlhý septembrový deň. Svetlo menilo Oslofjord na roztavené striebro a kopce nad mestom už skrášlené prvými farbami jesene sa rozžiarili. Bol to deň, počas akých sa obyvatelia mesta zaprisahávajú, že sa z Osla nikdy, ale naozaj nikdy neodsťahujú. Slnko zapadalo za Ullern a poslednými slnečnými lúčmi hladkalo panorámu nízkych strohých domov, svedčiacich o skromnom pôvode mesta, a drahých bytov s veľkými terasami, čo hovorili o ropnom zázraku, ktorý z Osla urobil metropolu jednej z najbohatších krajín planéty. Hladkalo aj narkomanov na kraji parku Stensparken v relatívne malom usporiadanom meste, kde na drogy umieralo viac ľudí ako v osemkrát väčších mestách, záhrady, kde deti chránila bezpečnostná sieť trampolíny a po každom treťom skoku prerušili hru, ako im odporúčal návod na používanie. Lúče neminuli ani zalesnené svahy, čo v polkruhu ohraničovali celý kotol mesta. Slnko nechcelo opustiť Oslo, vystrkovalo posledné lúče, ako keď sa mladí zaľúbenci lúčia dotykom končekov prstov v pootvorenom okne vlaku.

Ráno bol vzduch studený a jasný, svetlo ostré ako v operačnej sále. Neskôr teplota stúpla, obloha sa sfarbila do tmavomodra a vzduch sa leskol, čo robilo zo septembra najpríjemnejší mesiac v roku. A keď začal zľahka a opatrne sadať súmrak, vzduch vo vilových štvrtiach nad mestom voňal jablkami a ihličím.

Erlend Vennesla sa blížil na vrchol posledného kopca. V stehnách už cítil kyselinu mliečnu, no nútil sa sústrediť na pravidelný rytmus pohybu a správny uhol kolien. Technika bicyklovania je totiž dôležitá. Najmä keď telo začína byť unavené a mozog sa usiluje presvedčiť človeka, že si má sadnúť inak, aby zaťažoval menej zaťažované, no zároveň aj menej výkonné svaly. Cítil, ako pevný rám bicykla absorbuje a využíva každý watt jeho energie. Preradil na ťažší prevod, zdvihol sa zo sedadla a udržiaval frekvenciu deväťdesiat záberov za minútu. Zrýchlil. Pozrel sa na pulzomer. Stošesťdesiatosem. Čelovkou si posvietil na riadidlá. GPS s detailnou mapou Osla mu ukazovalo jeho presnú polohu. Bicykel so všetkou výbavou ho stál viac, než si vyšetrovateľ vrážd na dôchodku môže dovoliť. No čeliť novým životným výzvam môže, len ak bude vo forme.

Vo chvíľach úprimnosti si uvedomoval, že ani životné výzvy už nie sú také ako kedysi.

Kyselina mliečna v stehnách a fyzická bolesť zvestovali blížiacu sa rozkoš. Z vedomia, že urobil niečo pre seba, sa mu čoskoro začnú vyplavovať endorfíny. Ak sa po západe slnka príliš neochladí, odmení sa pohárom piva na balkóne v spoločnosti svojej manželky.

A zrazu bol na kopci. Otvoril sa mu výhľad na jazero Maridalen. Spomalil. Opäť si uvedomil, aké je absurdné, že stačí štvrťhodinu drieť na bicykli, a človek sa z centra európskeho hlavného mesta dostane na skutočný vidiek, k hospodárskym usadlostiam, poliam a hustému lesu, v ktorom sa strácajú turistické chodníky. Pod sivou prilbou značky Bell ho svrbel pot. Stála ho toľko ako detský bicykel, ktorý kúpil vnučke Line Marie k šiestym narodeninám. No prilbu si nesňal. Väčšina smrteľných nehôd cyklistov vzniká po poranení lebky.

Pozrel sa na pulzomer. Stosedemdesiatpäť. Vytúžený závan vetra k nemu priniesol z mesta vzdialený jasot fanúšikov. Určite zo štadióna Ullevaal, kde Nórsko hrá proti Slovensku či Slovinsku. Erlend Vennesla si chvíľu predstavoval, že diváci tlieskajú jeho výkonu. Už dávno mu nikto netlieskal. Naposledy na rozlúčkovej oslave v Kripose. Smotanová torta, príhovor šéfa Mikaela Bellmana, ktorý mal už vtedy našliapnuté na pozíciu policajného prezidenta. Erlend si chvíľu užíval potlesk, potom zdvihol zrak, poďakoval sa a cítil, ako mu stiahlo hrdlo, keď sa odhodlal na jednoduchý, krátky a vecný príhovor v zmysle tradícií Kriposu. Ako vyšetrovateľ zažil slávu aj pád, no vyhol sa veľkým prešľapom. Aspoň o nijakých nevedel. No technológia analýzy DNA už pokročila a vedenie polície naznačilo, že sa ju chystá využiť aj na niektoré staré, nevyriešené prípady. Nejaký jeho prešľap možno odhalia dodatočne. Nájdu odpovede. Nové odpovede. Dospejú k novému záveru. Dovtedy sa nič nedeje, no Erlend nechápal, prečo chcú mrhať už aj tak skromné zdroje na dávno odložené prípady.

Hmla zhustla a v chabom svetle pouličných lámp takmer minul drevenú šípku ukazujúcu do lesa. No našiel ju presne tam, kde si ju pamätal. Odbočil z cesty na lesný chodníček. Bicykloval len tak rýchlo, aby nestratil rovnováhu. Svetlo čelovky sa mihotalo po zemi a občas osvetlilo tmavú stenu ihličnatých stromov po oboch stranách. Tiene pred ním vyplašene utekali. Takto si to predstavoval vždy, keď sa pokúšal vžiť do jej situácie. Tri dni ju bez prestávky znásilňovali, teraz sa im pokúša uniknúť, baterku drží v roztrasenej ruke.

A keď sa pred ním zrazu zažalo svetlo, na okamih mu napadlo, že vidí jej baterku, ona uteká a on ju prenasleduje na motorke. Svetlo sa chvíľu knísalo, potom mu ho ktosi nasmeroval do očí. Zastal a zoskočil z bicykla. Posvietil si na pulzomer. Menej ako sto. Slušné.

Uvoľnil remienok pod bradou, sňal si prilbu a prehrabol si vlasy. Bože, to je pocit. Zhasol čelovku, prilbu zavesil na riadidlá a tlačil bicykel k svetlu. Cítil, ako ho prilba udiera do zápästia.

Zastal. Ostré svetlo ho pálilo v očiach. Keď ich privrel, počul svoj vlastný zrýchlený dych. Zvláštne, že pulzomer ukazuje také nízke hodnoty. Za roztraseným zdrojom svetla sa čosi pohlo, niečo zasvišťalo vzduchom. A v tej chvíli si uvedomil, že to nemal robiť. Nemal si dať dole prilbu. Väčšinu smrteľných nehôd cyklistov...

Myšlienka akoby sa zasekla, film sa pretrhol.

Erlend Vennesla neveriacky hľadel pred seba, po čele mu stekala teplá kropaj potu. Hovoril, no slová nedávali zmysel, spojenie medzi mozgom a ústami sa prerušilo. Opäť čosi zasvišťalo. Potom zmizol aj zvuk. Nepočul nič, ani len svoj vlastný dych. Uvedomil si, že kľačí, bicykel sa pomaly prevracia. Žlté svetlo mu tancovalo pred očami, no zmizlo, keď mu kvapka potu stiekla okolo koreňa nosa do očí a oslepila ho. Vtedy pochopil, že to nie je pot.

Tretí úder pôsobil ako ľadový klin. Prerazil mu hlavu, krk a vnikol do tela. Všetko zmrzlo.

Nechcem zomrieť, stihol si uvedomiť. Zdvihol ruku, aby si chránil hlavu, no keď sa ruka ani nepohla, uvedomil si, že ochrnul.

Štvrtý úder už neregistroval, no pach vlhkej zeme mu prezradil, že leží na zemi. Niekoľkokrát zažmurkal, na pravé oko opäť začal vidieť. Priamo pred očami mal pár špinavých čižiem. Päty sa zdvihli, čižmy sa odlepili od zeme. Dopadli. A opäť. Akoby po niečom skákali. Akoby chceli dať kopancom ešte väčšiu silu.

Posledná myšlienka patrila vnučke. Nesmie zabudnúť jej meno.

2 /

Inšpektor Anton Mittet vytiahol poloprázdnu papierovú šálku z malého stroja Nespresso D290, a keďže tu nemal stôl, položil si ju na zem vedľa seba. Potom zo škatuľky vysypal nový náboj s kávou, podvedome skontroloval, či je hliníkové veko neporušené a náboj nepoužitý, a vložil ho do stroja. Pod trysku položil novú plastovú šálku a zapol stroj.

Keď kávovar zavzdychal a začal pracovať, pozrel sa na hodinky. Čoskoro bude polnoc. Čaká ho výmena stráže. Doma sa už naňho tešia, najprv však musí zasvätiť to dievča do pracovných úloh. Silje – ak si jej meno zapamätal správne – len nedávno ukončila školu. Anton Mittet sa zadíval na kávovar. Doniesol by jej kávu, aj keby bola chlap? Netušil. Napokon, je to jedno, na takéto otázky sa už naučil neodpovedať. V nemocničnom tichu počul, ako do šálky dopadli posledné kvapky. Z náboja už nezíska viac chute ani farby, no je dôležité dostať z neho čo najviac kofeínu. Dievča čaká dlhá noc. Hoci je jasné, že sa nič nestane, dievča bude celú noc samo v spoločnosti holých betónových stien štátnej nemocnice. Pred odchodom si s ňou ešte vypije kávu. Vzal obe šálky a vykročil. Ozvena krokov sa odrážala od stien. Prechádzal okolo zamknutých dverí. Vedel, že sú za nimi len ďalšie holé steny. Nóri nezvykli budovať stavby dimenzované pre budúce generácie, no v prípade štátnej nemocnice urobili výnimku. Zrejme si pritom uvedomovali, že obyvatelia krajiny budú každým rokom starší, chorľavejší a náročnejší. V tomto prípade nórsky štát pracoval s víziou ako Nemci pri stavbe diaľnic a Švédi pri budovaní letiskových hál. Rovnako bezútešný pocit mali možno aj šoféri, ktorí v tridsiatych rokoch križovali nemecký vidiek na ozrutných prázdnych diaľniciach, či švédski cestujúci, prechádzajúci prehnane veľkými halami štokholmského letiska v šesťdesiatych rokoch. Bolo len otázkou času, kedy prvý šofér autom vletí do rodiny, ktorá pri kraji cesty s obdivom sleduje premávku, otec zostane ležať v kaluži krvi, mame odtrhne hlavu a dieťaťu končatiny. Alebo sa spoza gumeného nepriehľadného závesu na páse s batožinou v príletovej hale štokholmského letiska nečakane vynorí zhorená, ešte tlejúca mŕtvola, pripálená k pohyblivému pásu, s nemým výkrikom v otvorených meravých čeľustiach. Nijaký lekár nevedel Antonovi vysvetliť, na čo slúži, isté je len to, že za dverami budú zomierať ľudia. Visí to vo vzduchu, neviditeľné telá s blúdiacimi dušami už čakajú na svoj výstup na scéne.

Anton zabočil za roh a vyšiel do ďalšej tmavej a rovnako holej chodby. Jej prierez bol dokonalý štvorec a dievča na stoličke na konci chodby vyzeralo ako obraz namaľovaný na stene.

„Urobil som kávu aj tebe,“ oslovil ju, keď pristúpil bližšie. Má dvadsať rokov? Trochu viac. Dvadsaťdva.

„Ďakujem, no doniesla som si vlastnú,“ odvetila a z plecniaka vybrala termosku. V jej prízvuku zachytil už takmer nečujný severonórsky dialekt.

„Táto je lepšia,“ usmial sa.

Zaváhala. Vzala si ju.

„A je zadarmo,“ dodal Anton a diskrétne si za chrbtom pošúchal popálené končeky prstov o studenú látku bundy. „Máme vlastný kávovar. Nájdeš ho na chodbe vedľa...“

„Všimla som si ho,“ prerušila ho. „No v inštrukciách sa píše, že za nijakých okolností nesmieme odísť od dverí pacienta, tak som si priniesla termosku.“

Anton Mittet si odpil. „Správne. No k týmto dverám vedie jediná chodba. Sme na štvrtom poschodí a medzi nami a kávovarom nie sú nijaké dvere, čo by viedli na schodište. Nikto sa nemôže prešmyknúť.“

„Znie to logicky, no radšej sa budem držať inštrukcií.“ Venovala mu krátky úsmev a rýchlo si odpila z kávy, možno aby sa mu tým ospravedlnila, že si ho dovolila opraviť.

Anton sa zamračil. Chystal sa poznamenať čosi o význame schopnosti uvažovať samostatne, čo prichádza s nazbieranými skúsenosťami, no nestihol sformulovať myšlienku, keď si na konci chodby niečo všimol. Akoby sa tam vznášala postava celá v bielom. Počul, že Silje za jeho chrbtom vstala. Keď postava priplachtila k nim, zmenila sa na oblú plavovlasú ženu vo voľnom nemocničnom plášti. Vedel, že pracuje v nočnej zmene a zajtra večer má voľno.

„Dobrý večer,“ dvojzmyselne sa usmiala, ukázala im dve injekcie a položila ruku na kľučku.

„Počkajte, prosím,“ zastavila ju Silje. „Musím vás požiadať o predloženie služobnej legitimácie. Poznáte dnešné heslo?“

Sestrička sa prekvapene pozrela na Antona.

„Teda ak sa za vás nezaručí kolega,“ dodala rýchlo Silje.

Anton len prikývol: „Mona, môžeš vojsť.“

Sestrička otvorila dvere a Anton nazrel do nemocničnej izby. V tmavej miestnosti si stihol všimnúť prístroje rozmiestnené okolo postele a prsty na nohách, vytŕčajúce spod paplóna. Pacient bol taký vysoký, že mu museli priniesť dlhšiu posteľ. Dvere sa zabuchli.

„Výborne,“ usmial sa na Silje. A ihneď pochopil, že nijakej žene nie je sympatický namyslený chlap, ktorý si trúfa známkovať svoje mladšie kolegyne. Ale veď, doriti, v jej veku je normálne, že sa učí od skúsených kolegov. Chvíľu váhal, ako situáciu vyriešiť. Predbehla ho:

„Už som spomínala, že som čítala inštrukcie. A teba už iste čaká doma rodina.“

Priložila si šálku k perám. Čo vie o jeho rodinnej situácii? Vytušila čosi? O ňom a o Mone? Že ju párkrát po nočnej viezol domov a tým sa to neskončilo?

„Podľa nálepiek macíkov na tvojej taške,“ usmiala sa, akoby mu čítala myšlienky.

Dopil kávu. Odkašľal si. „Mám čas. Keďže si tu prvý raz, mala by si sa pýtať. V inštrukciách sa nepíše všetko.“ Prestúpil na druhú nohu. Veril, že pochopila, čo tým myslí.

„Ako chceš,“ odsekla tónom, aký si dovolí len veľmi mladý človek. „Kto je ten pacient za dverami?“

„Neviem. Aj to si čítala v inštrukciách. Je anonymný a má zostať v anonymite.“

„Niečo však vieš.“

„Naozaj?“

„Mona. Neoslovil by si ju takto dôverne, keby ste sa nepoznali. Čo ti povedala?“

Anton Mittet zdvihol zrak. Je pôvabná, no nevyžaruje ani teplo, ani šarm. Na jeho vkus je príliš chudá. Na účese si nedala záležať, jej horná pera vyzerá, akoby ju zdvíhala stiahnutá šľacha, odhaľuje dva krivé predné zuby. Cítil z nej však jej mladosť. Pod čiernou rovnošatou skrýva vyšportované telo. Ak jej prezradí, čo vie, urobí to len preto, aby svojou veľkorysosťou o nula celá nula jedna percenta zvýšil pravdepodobnosť, že sa s ním vyspí? Alebo preto, že dievčatá ako Silje do piatich rokov nastupujú na miesto hlavného inšpektora a Silje sa onedlho stane jeho nadriadenou? On totiž navždy zostane radový policajt, drammenský prípad zostáva na ňom visieť ako fľak, čo sa z bielej košele nedá vyprať.

„Pokus o vraždu,“ povedal potichu. „Stratil veľa krvi, údajne mu v čase príchodu polície ledva bilo srdce. Odvtedy je v kóme.“

„Prečo ho strážime?“

Anton mykol plecom. „Potenciálny svedok. Ak prežije.“

„O čo ide?“

„Vojna narkomanov. Na najvyššej úrovni. Ak sa preberie z kómy, jeho informácie nám môžu pomôcť dostať hlavy obchodu s heroínom v meste. A prezradí nám, kto ho chcel zabiť.“

„Takže sa treba báť, že jeho vrahovia prídu zavŕšiť svoje dielo?“

„Ak sa dozvedia, že žije a kde leží. Preto sme tu.“

Prikývla. „A prežije?“

Anton zavrtel hlavou: „Zopár mesiacov ho ešte udržia pri živote, no šanca, že sa preberie z kómy, je mizivá. Slovom...“ Anton prestúpil na druhú nohu, jej skúmavý pohľad mu začínal byť nepríjemný. „Zatiaľ naňho dáme pozor.“

Vstal. Odchádzal s pocitom porážky, zbehol po schodoch a vyšiel do jesenného večera. Až keď si sadol za volant, uvedomil si, že mu zvoní mobil.

Volali z centrály.

„Jazero Maridalen, vražda,“ informovala ho nula jednotka. „Viem, že si už dnes skončil, no potrebujú pomoc pri zaistení miesta činu. A keďže si v uniforme...“

„Na ako dlho?“

„Do troch hodín ťa určite vystriedame.“

Anton nechápal. Vedenie polície dlhodobo pracuje na tom, aby nepracovali v nadčase. Kombinácia skostnatených pravidiel a chudobného rozpočtu im v tom bráni aj vo chvíli, keď by sa to ozaj hodilo. Pochopil, že vražda musí byť niečím výnimočná. Veril, že nezabili dieťa.

„Fajn,“ prikývol.

„Posielam ti súradnice.“ Toto bola novinka. GPS s detailnou mapou mesta a okolia v kombinácii s aktívnym vysielačom zabezpečovali, že centrála mohla vystopovať ktoréhokoľvek kolegu. Preto mu volali. Bol najbližšie.

„Beriem,“ zopakoval. „Do troch hodín ma vystriedajte.“

Hoci Laura už spí, vždy ju poteší, keď príde z práce skôr. Poslal jej esemesku a vyrazil k jazeru Maridalen.

Anton nepotreboval GPS. Už pri odbočke na Ullevålseterveien stáli štyri policajné autá a o kúsok ďalej cestu prehradila oranžovo-biela páska.

Z priečinku spolujazdca si vybral baterku a vykročil ku kolegom. Videl kužele svetla tancujúce medzi stromami, ale aj lampy technikov, ktoré mu vždy pripomínali nakrúcanie nejakého filmu. Napokon, už ani nie je ďaleko od pravdy. V posledných rokoch fotografie dopĺňajú kvalitné kamery, vďaka ktorým sa neskôr môžu vracať k všetkým detailom, čo sprvoti nepovažovali za dôležité.

„Čo sa deje?“ spýtal sa najbližšieho kolegu. Ruky mal skrížené na hrudi, triasol sa na celom tele.

„Vražda.“ Hlas mal zachrípnutý, červené oči svietili z neprirodzene bledej tváre.

„To som počul. Kto to tu riadi?“

„Technici. Lønnová.“

Anton začul z lesa hlasy. Je ich veľa. „Kripos ešte neprišiel?“

„Prídu neskôr, len teraz sme ho našli. Vystriedaš ma?“

Ďalšie hlasy spomedzi stromov. Napriek tomu ho nechali robiť navyše. Anton sa zadíval na policajta. Mal hrubý kabát, hoci ani nebola zima.

„Objavil si ho ty?“

Policajt mlčky prikývol, sklopil zrak. Špičku topánky zaryl do zeme.

Doriti, zahrešil v duchu Anton. Dieťa. Prehltol.

„Ahoj, Anton. Poslala ťa nula jednotka?“

Anton zdvihol zrak. Nepočul ich prichádzať, hoci vyšli z hlbokého húštia. Technikov na mieste činu už zažil, vždy vyzerajú ako neohrabaní tanečníci, vyhýbajú sa všetkým potenciálnym dôkazom a našľapujú opatrne ako astronauti na Mesiaci. Alebo ten pocit vyvolávajú ich biele kombinézy.

„Áno, mám tu niekoho vystriedať,“ prikývol. Vedel, kto je žena, čo sa mu prihovorila. Beate Lønnová, šéfka technikov, ktorú kolegovia prirovnávali k Rain Manovi. Vedela spoznať akéhokoľvek páchateľa aj na zrnitých a rozostrených záberoch bezpečnostných kamier. Vraj spozná aj zamaskovaného páchateľa a v svojej malej hlave s plavou hrivou nosí databázu niekoľkých tisícok zločincov. Takže sa udialo čosi vážne. Šéfku by nevyslali uprostred noci pre maličkosť.

V porovnaní s bledou, takmer priesvitnou tvárou krehkej ženy pôsobil jej kolega ako spálený slnkom. Jeho pehavé líca zdobili ostročervené pásy bokombrád. Púlil oči, akoby mu ich z hlavy vytláčal privysoký tlak. Neustále vyzeral prekvapene. No jeho vzhľadu dominovala čiapka, čo zažiarila, keď si sňal bielu kapucňu. Rastafariánska ozdoba v jamajských farbách – zelená, žltá a čierna.

Beate Lønnová položila ruku na rameno vydeseného policajta. „Simon, choď domov. Neprezraď ma, že som ti to poradila ja, no poriadne si uhni a zalez pod perinu.“

Policajt prikývol a o tri sekundy jeho ohnutý chrbát pohltila tma.

„Je to škaredé?“ spýtal sa Anton.

„Kávu máš?“ ignoroval jeho otázku muž s rastafariánskou čiapkou a otvoril termosku. Už z tých pár slov Anton pochopil, že muž nie je z Osla, ale z nejakej dediny. Anton sa však ako väčšina Oslanov o dialekty nezaujímal.

„Nie.“

„Na miesto činu si vždy nos kávu,“ napomenul ho chlapík. „Nikdy nevieš, na ako dlho tu stvrdneš.“

„Bjørn, prestaň. Anton už vyšetroval vraždy,“ zastavila ho Beate. „V Drammene, však?“

„To sedí,“ zašomral Anton. Presnejšie povedané, takmer ich vyšetroval. Žiaľ, tušil, prečo si ho Lønnová pamätá. Nadýchol sa. „Kto našiel telo?“

„On,“ Beate kývla k autu, čo práve naštartovalo a vyrazilo preč.

„Inak sa spýtam. Kto privolal políciu?“

„Volala nám manželka obete, keď sa nevrátil z bicyklového výletu,“ doplnil rastafarián. „Chystal sa byť preč len hodinu a bála sa, že mu zlyhalo srdce. Mal na bicykli GPS, ľahko ho našli.“

Anton pomaly prikývol a predstavil si celú situáciu. Dvaja policajti, žena a muž, zazvonia pri dverách. Odkašľú si, zadívajú sa na ženu vážnym pohľadom veštiacim to, čo o chvíľu vyjadria ich slová. Ženin odmietavý výraz, bráni sa im uveriť, no napokon to vzdá, zlomená sa schúli v bolesti.

Predstavil si tvár svojej Laury.

Blížila sa k nim sanitka s nezapnutým majákom.

Vtedy pochopil. Rýchla reakcia na bežné nahlásenie nezvestného. GPS. Plné nasadenie kolegov. Nadčasy. Kolega, ktorého objavenie mŕtvoly tak zasiahlo, že musel odísť domov.

„Je to policajt,“ povedal potichu.

„Predpokladám, že teplota je tu o poldruha stupňa nižšia ako dole v meste,“ konštatovala Lønnová a vytiahla mobil.

„Súhlasím.“ Rastafarián si nalial kávu z termosky. „Farba pokožky sa mu nezmenila. Takže niekedy medzi ôsmou a desiatou?“

„Policajt,“ zopakoval Anton. „Preto je tu toľko ľudí, však?“

„Katrine?“ povedala Beate do telefónu. „Overíš mi jeden detail? Týka sa prípadu Sandry Tvetenovej. Presne tak.“

„Kristepane!“ vybuchol rastafarián. „Veď som ich žiadal, aby počkali na vrecia!“

Anton sa zvrtol a videl, ako z lesa vychádzajú dvaja chlapi s nosidlami. Spod plachty vytŕčal pár cyklistických topánok.

„Poznal ho,“ hádal Anton. „Preto sa tak triasol, však?“

„Vraj robili spolu v Økerne, kým Vennesla neodišiel do Kriposu.“

„Si pri počítači?“ telefonovala Beate.

Ozval sa výkrik.

„Do ri...“ zahrešil rastafarián.

Anton rýchlo zdvihol zrak. Jeden z chlapov s nosidlami sa pošmykol, jeho baterka osvietila nosidlá, plachtu, čo sa skĺzla z – z čoho vlastne? Anton nevedel odtrhnúť zrak. Bola to hlava? Tá masa na konci čohosi, čo je nepochybne ľudské telo, je naozaj hlava? Predtým, ako sa po rokoch práce na úseku násilných trestných činov dopustil osudovej chyby, videl veľa hrôzy, nikdy však nič podobné. Hmota na nosidlách mu pripomenula nedeľné raňajky, Laurine vajíčka natvrdo so zvyškami škrupinky, žĺtok vytiekol a zaschol na stuhnutom, no ešte vždy mäkkom bielku. Naozaj to môže byť... hlava?

Anton dlho hľadel do tmy za miznúcimi svetlami sanitky. Uvedomil si, že sleduje len reprízu diania v nemocnici. Postavy v bielych plášťoch, termoska, nohy vytŕčajúce spod plachty. Akoby ten výjav veštil, čo uvidí tu. Hlava...

„Ďakujem, Katrine,“ rozlúčila sa Beate.

„Čo si sa jej pýtala?“ spýtal sa rastafarián.

„S Erlendom sme pracovali práve tu,“ konštatovala Beate.

„Tu?“ nechápal chlap.

„Presne na tomto mieste. Pred desiatimi rokmi viedol vyšetrovanie. Sandra Tvetenová. Znásilnená a zavraždená. Bola ešte dieťa.“

Anton prehltol. Dieťa. Reprízy.

„Pamätám si ten prípad,“ prikývol rastafarián. „Osud je zvláštny. Predstav si, že ťa zabijú na mieste činu, ktorý si vyšetrovala. Nestalo sa to tiež na jeseň?“

Beate neodpovedala, len pomaly prikývla.

Anton neveriacky žmúril oči. Nie je to pravda, videl podobnú mŕtvolu.

„Kriste...!“ zašomral rastafarián. „Nechceš azda tvrdiť, že...“

Beate Lønnová si naliala kávu. Prehltla. Podala mu termosku. Prikývla.

„Doriti,“ zašepkal rastafarián.

3 /

„Déjà vu,“ konštatoval Ståle Aune a vyzrel na sneh chumeliaci sa za oknom, kde tma decembrového rána práve ustupovala krátkemu dňu. Potom sa opäť zadíval na muža pri písacom stole. „Déjà vu je pocit, že človek už čosi v živote videl. Netušíme, čo ho spôsobuje.“

Pod netušíme zahŕňal všetkých psychológov, nielen terapeutov.

„Niektorí hovoria, že keď sme unavení, informácia sa do vedomej časti nášho mozgu presúva pomalšie, a keď konečne dorazí, už sme ju mali istý čas v podvedomí. Preto ju vnímame, akoby sme ju zažívali druhý raz. Únava by vysvetľovala, prečo k pocitu déjà vu prichádza zväčša na záver pracovného týždňa. Veda však iné vysvetlenie – okrem toho, že piatok je ako stvorený na déjà vu – neponúka.“

Ståle Aune zrejme dúfal v mužov úsmev. Ten síce neznamenal nič pre jeho profesionálnu úlohu plátať psychiku ľudí, v jeho ordinácii sú však úsmevy potrebné.

„Nemyslím také déjà vu,“ zamračil sa pacient. Klient. Zákazník. Človek, ktorý o dvadsať minút zaplatí na recepcii a prispeje tak k pokrytiu celkových nákladov piatich psychológov, ktorí si otvorili ordináciu na štyroch poschodiach nevýraznej a nemodernej budovy na ulici Sporveisgata na kraji bohatej západnej časti Osla. Aune ukradomky pozrel na hodinky za mužovým chrbtom. Osemnásť minút.

„Skôr je to ako sen, čo sa mi neustále vracia.“

„Ako sen?“ Aune pohľadom zablúdil k novinám v otvorenej zásuvke písacieho stola. Väčšina terapeutov dnes sedáva rovno oproti pacientovi, a keď si Aune nechal do ordinácie priniesť masívny stôl, kolegovia mu s úškrnom pripomínali, že podľa modernej teórie je lepšie odstraňovať fyzické zábrany medzi terapeutom a pacientom. Aune len odvrkol: „Možno je to lepšie pre pacienta, nie pre mňa.“

„Je to sen. Sníva sa mi to.“

„Opakujúce sa sny sú bežné,“ odvetil Aune a prešiel si prstom po perách, aby potlačil zívnutie. S láskou si spomenul na starú pohovku, ktorú mu odniesli z ordinácie a teraz stojí v spoločných priestoroch, kde vedľa stojana s činkami vyzerá ako paródia na posilňovňu. Keď pacient ležal na pohovke, noviny sa mu čítali ľahšie.

„Ale ja tento sen nechcem.“ Nevýrazný, sebavedomý úsmev. Riedke vlasy s moderným strihom.

Vitajte u exorcistu snov, pomyslel si Aune a pokúsil sa mužovi opätovať úsmev. Pacient mal prúžkovaný oblek, sivočervenú kravatu a vyleštené čierne topánky. Aune mal tvídové sako, veselého motýlika pod dvojitou bradou a hnedé topánky, čo už dlho nevideli kefu. „Možno mi o ňom prezradíte čosi viac.“

„Veď som vám povedal všetko.“

„Samozrejme. Ale zaujímajú ma aj detaily.“

„Ako som spomínal, začína sa to tam, kde sa končí Dark Side of the Moon. Doznie Eclipse, David Gilmour ešte zaspieva...“ Muž sa nadýchol a pri jeho afektovanej angličtine si Aune nevdojak predstavil, ako si k perám prikladá šálku na čaji o piatej.„... and everything under the sun is in tune but the sun is eclipsed by the moon.“

„A toto sa vám sníva?“

„Nie! Vlastne áno. Tá pieseň sa tak skutočne končí. Optimisticky. Po trištvrte hodine čistého šialenstva a smrti. Happyend. Zavládla harmónia. No práve keď album doznieva, zachytíte v pozadí takmer nečujné mrmlanie. Musíte poriadne pridať hlasitosť, aby ste to počuli celkom jasne: There is no dark side of the moon, really. Matter of fact, it’s all dark. Neexistuje tmavá strana Mesiaca. Celý je tmavý. Rozumiete?“

„Nie,“ priznal Aune. Príručky ho učili v takomto prípade položiť otázku v štýle: Je pre vás dôležité, aby som rozumel? No už nemal síl.

„Zlo neexistuje preto, že by bolo všetko zlé. Vesmír je tmavý. Rodíme sa zlí. Zlo je východiskový bod, je to prirodzený stav človeka. A len občas sa zjaví svetelný lúč. Je však dočasný, vraciame sa do tmy. A práve o tom je môj sen.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Aune, zvrtol sa na stoličke a so zamysleným výrazom na tvári sa zadíval z okna. Tým výrazom chcel zakryť fakt, že sa len potrebuje pozrieť na niečo iné než mužovu tvár, v ktorej sa mieša sebaľútosť s namyslenosťou. Muž sa očividné pokladá za výnimočnú osobnosť, za prípad, ktorý nadchne každého psychológa. Očividne už chodil na terapie. Aune chvíľu sledoval strážnika na parkovisku, ktorý sa prechádzal medzi autami s výrazom šerifa. Premýšľal, čomu by sa mohol venovať, keby nebol terapeut. A rýchlo dospel k záveru. Ničomu. Navyše má rád psychológiu, s obľubou sa pohybuje medzi vedomím a nevedomím človeka, kombinuje ťažké bremeno poznania s intuíciou a zvedavosťou. Tieto slová si opakuje každé ráno. Prečo si teraz želá, aby tento človek zatvoril hubu a vypadol z jeho ordinácie aj z jeho života? Môže za to konkrétne tento chlap, alebo Auneho práca všeobecne? K zmene v prístupe k práci ho prinútilo Ingridino ultimátum, že musí menej pracovať a viac sa venovať jej a dcére Aurore. Zbavil sa časovo náročného výskumu, prestal slúžiť ako poradca úseku násilných trestných činov a prednášať na policajnej škole. Stal sa z neho terapeut s pevnými ordinačnými hodinami. Zdalo sa, že si priority zvolil správne. Čo mu chýba z toho, čoho sa vzdal? Naozaj by radšej naďalej vypracúval profily chorých duší, vraždiacich ľudí, dopúšťajúcich sa strašných skutkov, pri spomienkach na ktoré sa strhával zo sna? A keď sa mu konečne znova podarilo zaspať, budil ho hlavný inšpektor Harry Hole, ktorý žiadal rýchlu odpoveď na svoje nemožné otázky. Smútil za časmi, keď ho Hole premenil na svoj vlastný obraz, na vyhladovaného, uštvaného, posadnutého lovca, lebo šteká na všetkých, čo ho vyrušia v práci, lebo jediná dáva zmysel jeho životu a postupne ho zbavuje kolegov, rodiny aj priateľov?

Samozrejme, že mu to všetko chýba! Chýba mu zmysel.

Chýba mu pocit, že zachraňuje životy. A nie životy racionálne uvažujúceho samovraha, kvôli ktorému si občas kládol otázku: Ak je život skutočne taký bolestný a nevieme ho zmeniť, naozaj nemôžeme radšej zomrieť? Chýba mu možnosť aktívne zasahovať do života iných, zachraňovať nevinných pred vinnými, robiť to, čo nemôže nikto iný – lebo Ståle Aune je najlepší. Aké jednoduché! Áno, chýba mu Harry Hole. Chýba mu vysoký, zamračený, prepitý chlap s veľkým srdcom, ktorý ho žiada – lepšie povedané prikazuje mu – slúžiť spoločnosti, obetovať rodinný život a pokojný spánok za to, aby chytil nejakého úbožiaka. No na oddelení násilných trestných činov už nijaký Harry Hole nepracuje a nikto iný mu nezavolá. Pohľadom opäť preletel článok v novinách. Mali tlačovú konferenciu. Od vraždy policajta pri Maridalene čoskoro uplynú tri mesiace a naďalej im chýba stopa aj podozrivý. Práve v takýchto prípadoch by mu v minulosti volali. Vražda sa stala na tom istom mieste a v ten istý deň ako starý neobjasnený prípad. Obeťou bol policajt, ktorý sa vtedy zúčastnil na vyšetrovaní.

To je minulosť. Teraz venuje pozornosť nespavosti prepracovaného podnikateľa, ktorý mu je nesympatický. Čoskoro začne klásť otázky, ktorými pravdepodobne vylúči posttraumatický stres. Nočné mory nebránia mužovi žiť normálne, chce sa len vrátiť na vrchol svojej produktivity. Aune mu dá kópiu článku Imagery Rehearsal Therapy od Krakowa a... už si tie mená nepamätá. Požiada ho, aby svoj sen zapísal a nabudúce si ho doniesol so sebou. Spoločne vytvoria alternatívny, šťastný záver sna, pacient sa ho naučí a postará sa, aby sa nočná mora zmenila na čosi príjemné, alebo jednoducho zmizla.

Aune vnímal uspávajúci tón pacientovho hlasu a premýšľal nad tým, že vyšetrovanie vraždy pri Maridalene uviazlo hneď na začiatku. Nápadné zhody s prípadom Sandry nepomohli Kriposu ani polícii postúpiť ďalej. A teraz žiadajú od občanov, aby sa zamysleli. Akýkoľvek tip môže byť dôležitý. O tom bola včerajšia tlačovka. Aune hádal, že je to len divadlo pre verejnosť, prejav snahy dokázať, že polícia niečo robí, že nie je celkom paralyzovaná. Realita však bola presne opačná: bezmocný a tvrdo kritizovaný tím sa obracia na verejnosť s výzvou tak-sa-predveďte.

Zadíval sa na fotografiu z tlačovky. Spoznal Beate Lønnovú, šéfa oddelenia Gunnara Hagena, ktorý vďaka hustému pásu vlasov, čo mu obrastali plešinu ako vavrínový veniec, čoraz väčšmi pripomínal mnícha. Bol tam dokonca aj Mikael Bellman, nový policajný prezident, veď predsa ide o vraždu človeka z ich radov. Má prísny výraz. Schudol. Niekdajšie mediálne príťažlivé kadere, dĺžkou presne na hranici únosnosti, zrejme padli za obeť na ceste z Kriposu cez Orgkrim na post najvyššieho šéfa. Aune si spomenul na jeho až dievčensky krásne črty, umocnené dlhými mihalnicami a hnedou pokožkou s charakteristickými bielymi fľakmi. Nič z toho Aune na fotografii nevidel. Bellmanova práca na pozícii policajného prezidenta sa nemohla začať horšie. Neobjasnená vražda policajta. Pritom svoju bleskovú kariéru zakladal na úspechu. Na to, že urobil poriadok s drogovými gangmi v Osle, sa rýchlo zabudne. Erlenda Venneslu síce čisto formálne nezabili v službe – už stihol odísť na dôchodok –, no každý si uvedomoval, že jeho smrť nejako súvisí s vraždou Sandry. A tak Bellman zmobilizoval všetky dostupné zdroje. Okrem Auneho. Už nefiguruje na zozname poradcov. Veď o to sám požiadal.

A teraz prišla zima a s ňou pocit, že sneh zakryje všetky stopy. Nezostanú nijaké. Beate Lønnová na tlačovej konferencii spomínala až nápadnú absenciu technických stôp. Samozrejme, že skontrolovali všetkých, ktorí mali niečo spoločné s prípadom Sandry. Podozrivých, príbuzných, priateľov, dokonca kolegov, ktorí s Venneslom na prípade pracovali. Bez výsledku.

V miestnosti zavládlo ticho a Aune z pacientovho pohľadu pochopil, že čaká odpoveď na položenú otázku.

„Hm,“ dostal zo seba Aune, oprel si bradu o päsť a zadíval sa pacientovi do očí. „Čo si o tom myslíte vy?“

Muž sa zatváril zmätene a Aune sa na okamih zľakol, či si náhodou nevypýtal pohár vody.

„Čo si myslím o tom, že sa usmieva? Alebo o silnom svetle?“

„Aj, aj.“

„Občas mám pocit, že sa usmieva, lebo ma má rada. Inokedy, že chce, aby som niečo urobil. No keď sa prestane usmievať, to silné svetlo v jej očiach zhasne a vtedy je neskoro sa pýtať, lebo už nechce rozprávať. Preto to volám zosilňovač. Čo poviete?“

„Zosilňovač?“

„Veď áno.“ Ticho. „Veď som o ňom hovoril. Otec mi ho vypínal. Vošiel do izby a vyhlásil, že keď budem počúvať tú platňu dokola, zbláznim sa. A spomínal som vám, že som potom sledoval, ako pomaly hasne červené svetielko na displeji. Ako oko. Alebo západ slnka. A ja mám pocit, že som to dievča stratil. Preto na konci sna zmĺkne. Je ako zosilňovač, ktorý zhasne, keď ho otec príde vypnúť. A už sa s ňou nemôžem ďalej zhovárať.“

„Púšťali ste si platne a mysleli na ňu?“

„Neustále. Kým som nedovŕšil šestnásť. A nie platne, ale platňu.“

„Dark Side of the Moon?“

„Áno.“

„Ale ona vás nechcela.“

„Neviem. Zrejme nie. Vtedy nie.“

„Hm. Hodina sa skončila. Dám vám jeden článok, do ďalšieho stretnutia si ho prečítajte. A potom vytvoríme nový záver vášho sna. Dievča prehovorí. Niečo vám povie. Povie to, čo chcete, aby vám povedalo. Možno, že vás má rada. Porozmýšľate o tom do ďalšieho sedenia?“

„Určite.“

Pacient vstal, vzal si kabát a vykročil k dverám. Aune si sadol k písaciemu stolu a zadíval sa do kalendára na monitore. Už teraz je deprimujúco plný. A uvedomil si, že sa to stalo opäť. Zabudol meno pacienta. Našiel ho v kalendári. Paul Stavnes.

„Paul, na budúci týždeň v tomto istom čase?“

„Samozrejme.“

Zapísal si to. Keď zdvihol zrak, Stavnes bol preč.

Vstal, vzal si noviny a postavil sa k oknu. Kde, doriti, trčí to sľubované globálne otepľovanie? Nazrel do novín, no zrazu stratil chuť čítať a zahodil ich do kúta. Týždne a mesiace nárekov v novinách stačili. Hlava rozbitá na kašu. Erlend Vennesla zanechal manželku, deti a vnučku. Priatelia a kolegovia boli v šoku.

Vrúcny a priateľský človek.

Všetci ho mali radi.

Milý, úprimný a tolerantný, nemal nepriateľov.

Aune sa zhlboka nadýchol.

Neexistuje tmavá strana Mesiaca. V skutočnosti je tmavý celý Mesiac.

Pozrel sa na telefón. Majú jeho číslo. No prístroj mlčí. Ako dievča v sne.

4 /

Riaditeľ úseku násilných trestných činov Gunnar Hagen si prešiel dlaňou od čela až po temeno hlavy. Pot z lagúny mu zachytával hustý atol vlasov na zátylku. V miestnosti s ním sedeli členovia vyšetrovacieho tímu. Pri bežnej vražde by mal okolo seba dvanásť ľudí. No vražda policajta nie je bežná a miestnosť K2 sa naplnila do posledného miesta. Ak počítal aj kolegov na péenke, tím mal päťdesiattri členov. A čoskoro odídu na péenku ďalší, tlak médií sa už začína prejavovať. Na celom prípade bol pozitívny len fakt, že zblížil dve najväčšie vyšetrovacie skupiny v Nórsku – jeho oddelenie a Kripos. Všetka rivalita išla bokom a výnimočne spolupracovali ako jeden tím so spoločným cieľom – nájsť kolegovho vraha. Prvé týždne maximálneho nasadenia vnukli Hagenovi nádej, že napriek absencii technických stôp, svedkov, možných motívov, podozrivých a reálnych či nereálnych indícií, prípad rýchlo vyriešia. Veľmi to chceli, veľmi sa usilovali a k dispozícii mali takmer neobmedzené zdroje. Napriek tomu však neuspeli.

Sivé, unavené tváre civeli naňho s apatiou, čo sa každým dňom prehlbovala. A morálku nezvýšila ani včerajšia tlačovka, ktorá sa vďaka žobroneniu o akýkoľvek tip od verejnosti až nápadne podobala na kapituláciu. Dnes dostal na stôl ďalšie dve péenky, hoci jeho kolegovia zvyčajne nehádzali do ringu uterák pre bežnú nádchu. A prípad Gusta Hanssena sa preradil z kategórie objasnený na nevyriešený. Olega Faukeho prepustili a Chris Adidas Reddy stiahol svoje priznanie. Pravda, na vražde Venneslu bolo čosi pozitívne – vražda policajta prekryla vraždu narkomana Gusta tak dôkladne, že média sa o nej nezmienili už ani slovom.

Hagen sa zadíval do papierov. Má napísané len dva riadky. Nič viac. Dva riadky na dôležitú raňajšiu poradu.

Gunnar Hagen si odkašľal. „Dobré ráno, ľudia moji. Ako určite viete, po včerajšej tlačovej konferencii sme dostali množstvo tipov od verejnosti. Spolu ich bolo osemdesiatdeväť, niektoré z nich overujeme.“

Nepotreboval opakovať, čo všetci vedeli, že po troch mesiacoch narazili na dno, že deväťdesiatpäť percent tipov je bullshit, vždy volajú nejakí blázni, opilci, ľudia, ktorí chcú vrhnúť tieň podozrenia na chlapíka, ktorý im ušiel s frajerkou, či na suseda, ktorý má hlučného psa, alebo prosto ľudia, ktorí sa potrebovali s niekým porozprávať. Pod niektorými myslel presne štyri. Štyri tipy. A keď povedal, že ich overujú, klamal. Už sú overené. A ukázalo sa, že vedú presne tam, kam čakal. Do slepej uličky.

„Dnes máme mimoriadne vzácnu návštevu,“ pokračoval Hagen a ihneď si uvedomil, že niekto to môže vnímať ako iróniu. „Policajný prezident nám prišiel povedať pár slov. Mikael...“

Hagen zatvoril fascikel a položil ho na kraj stola, akoby obsahoval množstvo nových zaujímavých zistení, nie len jeden nepopísaný hárok papiera. Veril, že to mimoriadne vzácne napravil oslovením Mikaela krstným menom. Kývol na muža, ktorý stál pri dverách.

Mladý policajný prezident sa opieral o stenu s rukami skríženými na hrudi. Chvíľu počkal, kým sa k nemu všetci otočia, potom sa energickým pohybom odrazil od steny a rázne vykročil k rečníckemu pultu. Na perách mal ľahký úsmev, akoby myslel na niečo zábavné, a keď sa zvrtol na opätku, lakťami oprel o pult a predklonil sa, aby svojím postojom ešte raz zdôraznil, že nemá pripravený scenár, Hagen sa nádejal, že Bellman naplní vyvolané očakávania.

„Niektorí možno viete, že rád lozím,“ začal Mikael. „A keď sa zobudím v deň, ako je ten dnešný, pozriem sa z okna, zistím, že vonku je nulová viditeľnosť, v správach hlásia, že má celý deň snežiť a fúkať vietor, spomeniem si na horu, čo som chcel kedysi zdolať.“

Bellman sa odmlčal a Hagen si uvedomil, že nečakaný úvod zapôsobil. Bellman si získal pozornosť kolegov. Predbežne. Hagen vedel, že latka tolerancie prepracovaných kolegov je poriadne nízko a už nemajú energiu skrývať to. Bellman bol primladý, prikrátko sedel na svojej stoličke a dostal sa na ňu prirýchlo na to, aby mohol napínať ich trpezlivosť.

„Čírou náhodou sa tá hora volá rovnako ako miestnosť, v ktorej sedíme. Viem, že niektorí ste tak pomenovali celý Venneslov prípad. K2. To meno sedí. Druhý najvyšší vrch našej planéty. The Savage Mountain. Najťažší vrchol na svete. Na každého štvrtého človeka, ktorý ju pokorí, pripadá jedna obeť. Plánovali sme ju zdolať z juhu po takzvanej Magic Line. Doteraz sa to podarilo len dvom skupinám a odborníci prirovnávajú cestu k rituálnej samovražde. Stačí malá zmena počasia, sneh vás zavalí aj s horou a teplota klesne na hodnoty, ktoré ľudské telo jednoducho nemôže prežiť. Najmä keď tam máte k dispozícii menej kyslíka ako pod vodnou hladinou. A keďže hovoríme o Himalájach, je isté, že vždy nastane zmena počasia.“

Krátka prestávka.

„Prečo som si vybral práve tú horu?“

Opäť ticho. Akoby naozaj čakal, že mu niekto odpovie. Stále ten takmer nepatrný úsmev. Dlhé ticho. Pridlhé, uvedomil si Hagen. Policajti neholdujú divadelným efektom.

„Lebo...“ Bellman zaťukal ukazovákom do dosky stola. „... lebo ká dvojka je najhoršia hora na svete. Fyzicky aj mentálne. Cestou na vrchol nezažijete ani okamih radosti, len trápenie, hroznú drinu, strach, výškovú chorobu, nedostatok kyslíka, rôzne stupne životnej hrôzy a ešte nebezpečnejšej apatie. A keď ste na vrchole, nemáte čas vychutnávať si okamih víťazstva, len si urobíte dôkaz, že ste tam boli, jednu, možno dve fotografie, lebo nesmiete prepadnúť nádeji, že to najhoršie je za vami, nesmiete sa oddať príjemnej ospalosti, naopak – je životne dôležité zostať koncentrovaný, plniť úlohy ako naprogramovaný robot a neustále zvažovať aktuálnu situáciu. Aké je počasie? Aké signály mi vysiela telo? Kde sme? Ako dlho sme tu? Ako sú na tom ostatní členovia tímu?“

Poodstúpil od rečníckeho pultu.

„Lebo výstup na túto horu je o nepretržitom šliapaní do kopca. Aj keď už reálne idete dole. Práve preto to chceme všetci raz skúsiť.“

V miestnosti by bolo počuť padnúť špendlík. Nezavŕzgala ani stolička. Nikto nedával najavo netrpezlivosť šúchaním nôh či kašľaním. Panebože, uvedomil si Hagen. Už ich má.

„Ide o dve slová,“ pokračoval Bellman. „Nie tri, len dve. Vytrvalosť a súdržnosť. Chcel som k nim pridať aj cieľavedomosť, ale to slovo v porovnaní s prvými dvoma nie je dôležité. Možno sa ma spýtate, na čo je človeku vytrvalosť a súdržnosť, keď nemá cieľ. Má bojovať kvôli samotnému boju? Usilovať sa bez vyhliadok na odmenu, len aby si zachoval česť? Hovorím áno. Ide o boj kvôli samotnému boju. O česť bez odmeny. Keď sa o niekoľko rokov bude spomínať prípad Venneslu, bude to práve pre jeho zložitosť. Zdal sa neriešiteľný. Hora bola privysoká, počasie zlé, kyslíka primálo. Nič sa nedarilo. A práve rozprávanie o problémoch dodá tomuto prípadu mágiu, vďaka ktorej sa o ňom bude rozprávať pri táborákoch. Tak ako sa väčšina horolezcov ani len nepriblížila k úpätiu hory K2, aj nejeden vyšetrovateľ ani len nepričuchne k prípadu tohto rangu. Napadlo vám, že keby sme prípad vyriešili za pár týždňov, čoskoro by sa naň zabudlo? Lebo viete, čo majú všetky legendárne prípady spoločné?“

Bellman čakal. Prikývol, akoby dostal želanú odpoveď: „Ich vyriešenie si žiadalo čas. Bol to boj.“

Hagen začul pri uchu šepot: „Churchill by sa od neho mohol učiť.“ Obzrel sa za hlasom a ešte zachytil Beatin úškrn.

Krátko jej prikývol a pohľadom prešiel po kolegoch. Staré triky naďalej fungujú. Bellman vdýchol život do dávno vyhasnutej pahreby. Hagen však vedel, že bez výsledkov nebude dlho horieť.

O tri minúty Bellman skončil a opustil scénu so širokým úsmevom a za mohutného aplauzu. Hagen sa z povinnosti pridal k tlieskajúcim a so stiahnutým žalúdkom sa vrátil k pultu. Zaručene im pokazí zábavu informáciou, že počet členov tímu musia okresať na tridsaťpäť. Príkaz prišiel od Bellmana, dohodli sa, že informáciu oznámi Hagen. Pristúpil k pultu, odložil fascikel, odkašľal si, tváril sa, že listuje v papieroch. Zdvihol zrak, opäť si odkašľal a uškrnul sa. „Ladies and gentlemen, Elvis has left the building.“

Ticho, nikto sa nezasmial.

„Takže, máme veľa práce. Niektorých z vás po tomto stretnutí preradíme na iné úlohy.“

Absolútne ticho. Meravé pohľady.

Keď Mikael Bellman vystupoval z kabínky v átriu policajnej stanice, zbadal postavu, ktorá práve zmizla v susednom výťahu. Bol to Truls? Ťažko, po Asajevovom prípade je ešte v karanténe. Vyšiel hlavnou bránou a predieral sa snehovou metelicou k autu. Keď sa ujal funkcie policajného prezidenta, vysvetlili mu, že podľa interných pravidiel má nárok na vlastného šoféra, no jeho traja predchodcovia sa tejto výsady vzdali, keďže v čase všeobecného šetrenia vysielala zlý signál. Bellman odvetil, že nepripustí, aby takáto sociálnodemokratická malosť bránila efektívnemu využívaniu jeho pracovného času. Okrem toho je dôležitejšie vyslať k podriadeným signál, že tvrdá práca a kariérny postup prináša aj isté výsady. Vedúci informačného oddelenia ho potom zavolal nabok a navrhol mu, aby novinárov ušetril druhej časti svojho vysvetlenia. O výsadách nemusí hovoriť.

„Radnica,“ povedal Mikael šoférovi, keď si sadol na zadné sedadlo.

Auto sa odlepilo od krajnice, obišlo grønlandský kostol a zamierilo k výškovým budovám hotela Plaza a k Poštového domu, ktoré napriek výstavbe v okolí novej opery naďalej dominovali skromnej panoráme mesta. Dnes však aj túto panorámu zakrylo husté sneženie a Bellmanovi súčasne napadli tri myšlienky. Prekliaty december. Prekliaty prípad Vennesla. A prekliaty Truls Berntsen.

Zdalo sa mu, že svojho kamaráta z detstva a niekdajšieho podriadeného videl minulý týždeň sedieť v aute, parkujúcom pred hotelom Grand. Nekomunikoval s ním od začiatku októbra, keď ho musel suspendovať pre nezvyčajne vysoké sumy prichádzajúce na jeho účet. Keďže ich Berntsen nevedel – alebo nechcel – vysvetliť, Mikael nemal na výber. Pritom sám dobre poznal pôvod týchto peňazí. Práca zametača – ničiteľa dôkazov – pre drogový gang Rudolfa Asajeva. Ten idiot Truls si peniaze pokojne odkladal na svoj bežný účet a našťastie vôbec netušil, že Mikael má s tými peniazmi niečo spoločné. Len dvaja ľudia na celom svete by mohli odhaliť Mikaelovu spoluprácu s Asajevom. Spolupáchateľka z mestského zastupiteľstva a umierajúci muž ležiaci v kóme v stráženom krídle štátnej nemocnice.

Prešli Kvadratúrou. Bellman fascinovane sledoval kontrast medzi čiernou pokožkou prostitútok a bielym snehom v ich vlasoch a na pleciach. Všimol si, že vákuum po Asajevovom odchode už vyplnili nové skupiny dílerov.

Truls Berntsen. Nasledoval Mikaela od detstva, tak ako drobné ryby nasledujú žraloka. Mikael mal mozog, vodcovské schopnosti, rečnícky talent, vzhľad. Truls Beavis Berntsen zasa nebojácnosť, päste a až detinskú lojalitu. Mikael si získaval priateľov, kamkoľvek prišiel. Trulsa nikto nemal rád a všetci sa mu vedome vyhýbali. Napriek tomu Bellman a Berntsen držali pokope. Ich mená išli v zozname po sebe, už keď chodili do školy. Bellman prvý, škaredý Berntsen hneď za ním. Mikael začal chodiť s Ullou, Truls kráčal dva kroky za nimi. S pribúdajúcimi rokmi začal Truls zaostávať, nemal Mikaelov prirodzený ťah na bránu ani v práci, ani v súkromnom živote. Ľahko sa dal manipulovať. Keď mu Mikael povedal skoč, Truls skočil. Keď sa mu však občas zatemnil zrak, Mikael ho nepoznával. Ako keď Truls obuškom zmlátil zatknutého chlapca. Alebo pri tom buzíkovi z Kriposu, ktorému sa páčil Mikael. Keď si jeho náklonnosť všimli kolegovia, Mikael musel dať jasne najavo, že to nenechá len tak. A tak vylákali muža do garáže, kde sa Truls doňho pustil. Najprv celkom normálne, až postupne sa mu pohľad zatemňoval, s rozšírenými zreničkami vyzeral ako šialený. Prestal sa ovládať a Mikael ho musel zastaviť, aby chlapa nezabil. Truls je lojálny. No vie byť ako neriadená strela, a to Bellmana trápilo. Keď Mikael oznámil Trulsovi, že vedenie sa ho rozhodlo suspendovať, kým nezistí, odkiaľ má peniaze, ten len zopakoval, že je to jeho súkromná vec, ľahostajne mykol plecom a odišiel. Akoby Truls Beavis Berntsen mal nejaký život okrem práce. Mikael vtedy v jeho očiach zachytil to temno. Akoby priložil oheň k zápalnej šnúre, nechal ju horieť v tmavej chodbe, ale potom sa nič nedialo. Nevie, či je dlhá, alebo zhasla, preto len napäto čaká, lebo niečo mu hovorí, že čím bude dlhšie horieť, tým silnejšie to buchne.

Auto zastalo pred radnicou a Bellman vybehol po schodoch k bráne. Ktosi tvrdil, že tento vchod naplánovali architekti Arneberg a Poulsson v dvadsiatych rokoch ako hlavný a len omylom nákres neskôr obrátili. A keď na to v štyridsiatych rokoch prišli, stavba už natoľko pokročila, že všetko ututlali a stavali ďalej, akoby sa nič nestalo, v nádeji, že ľudia prichádzajúci do Osla po mori nepochopia, že vstupujú vchodom pre služobníctvo.

Talianske kožené topánky mäkko dopadali na kamennú podlahu. Žena na recepcii sa naňho zoširoka usmiala:

„Vitajte. Už vás čakajú. Desiate poschodie, na konci chodby vľavo.“ Bellman si v zrkadle výťahu skúmal tvár. Uvedomil si, že nielen v tejto kabínke smeruje nahor. Napriek poslednej vražde. Opravil si hodvábnu kravatu, čo mu Ulla kúpila v Barcelone. Dvojitý windsorský uzol. Keď na strednej škole učil Trulsa viazať kravatu, naučil ho robiť len jednoduchý uzol. Tento si nechal pre seba. Dvere na konci chodby boli pootvorené. Mikael vošiel.

Kancelária zívala prázdnotou, písací stôl už odniesli, poličky boli prázdne a na tapete zostali svetlé plochy na miestach, kde ešte nedávno viseli obrazy.

Sedela na parapete. Patrila k priemerne pekným ženám, o ktorých ostatné zvyknú povedať, že je naozaj milá, no napriek plavým bábikovským vlasom učesaným do smiešnych vrkočov nebola rozkošná. Mala vysokú atletickú postavu, široké ramená aj boky. Prekrížené stehná jej zakrývala obtiahnutá úzka kožená sukňa. Jej mužské črty zvýraznené ostrým orlím nosom a chladným pohľadom modrých očí – sebavedomým, vyzývavým a zároveň hravým – viedli Bellmana už na prvom stretnutí k istým záverom. Isabelle Skøyenová sa rada ujíma iniciatívy, má rada riziko. A zajačikov.

„Zamkni,“ vyzvala ho.

Nemýlil sa.

Zatvoril za sebou dvere a zvrtol kľúč v zámke. Prešiel k druhému oknu. Radnica dominovala skromnej zástavbe päťposchodových domov. Na opačnej strane námestia trónila sedemstoročná pevnosť Akershus so starými, vojnou doráňanými kanónmi namierenými na fjord. V ľadových nárazoch vetra sa zdalo, že nimi lomcuje triaška. Už prestalo snežiť a mesto pod oceľovosivými mrakmi sa kúpalo v modrobielom svetle. Farba mŕtvoly, uvedomil si Bellman. Isabellin hlas sa odrážal od holých stien. „Čo povieš, zlatko? Páči sa ti, čo vidíš?“

„Výhľad je naozaj impozantný. Ak sa nemýlim, tvoja predchodkyňa mala menšiu kanceláriu o pár poschodí nižšie.“

„Nehovorím o meste. Pozri sa sem.“

Obrátil sa k nej. Novopečená členka mestského zastupiteľstva pre sociálnu starostlivosť a boj s drogovou kriminalitou rozkročila nohy. Nohavičky mala položené vedľa seba na parapete. Pár ráz spomenula, že nechápe, čo vidia muži na vyholenom prirodzení, no Mikael v duchu namietol, že musí existovať stredná cesta. Mrmlajúc zopakoval slová, ktorými opísal výhľad. Naozaj impozantný.

Klopla opätkami o parkety a vykročila k nemu. Zo saka mu sfúkla neviditeľný prach. Aj bez opätkov by bola o pár centimetrov vyššia, no takto ho prevyšovala o hlavu. Neponižovalo ho to. Naopak, jej fyzickú veľkosť a dominantnú osobnosť vnímal ako zaujímavú výzvu. Prebúdzala v ňom väčšieho muža ako Ullina krehká bytosť a umiernená prispôsobivosť. „Pokladám za absolútne prirodzené, že moju novú kanceláriu pokrstíš práve ty. Bez tvojej... ochoty spolupracovať by som sa na túto pozíciu nedostala.“

„A naopak,“ usmial sa Bellman. Nadýchol sa jej voňavky. Poznal ju... Používa ju aj Ulla? Tom Ford... Ako sa to volá? Black Orchid. Musel jej ju kupovať v Paríži a Londýne, lebo v Nórsku ju nedostať. Priveľká náhoda.

Keď si všimla jeho prekvapenie, vybuchla do smiechu. Oboma rukami ho chytila za zátylok a zaklonila hlavu. „Prepáč, jednoducho som vtedy neodolala.“

Doriti. Po kolaudačnej oslave ich nového domu sa Ulla sťažovala, že jej zmizla voňavka. Vraj jej ju musel vziať jeden z tých jeho slávnych hostí. Vinu s istotou prisúdil rodenému Manglerudčanovi Trulsovi Berntsenovi. Dobre vedel, že je už roky po uši zaľúbený do Ully. Nikdy to však nespomenul ani Ulle, ani Trulsovi. Ani tú voňavku. Veď je predsa len lepšie, keď jej kradne voňavku, nie nohavičky.

„Nikdy ti nenapadlo, že práve v tom spočíva tvoj problém?“ poznamenal Mikael. „Že nevieš odolať?“

Zasmiala sa. Privrela oči. Uvoľnila dlhé prsty na jeho zátylku, prebehla mu po chrbtici a dotkla sa spony na opasku. Sklamane zdvihla zrak.

„Čo sa deje, býček môj?“

„Podľa vyjadrení lekárov nezomrie,“ odvetil. „A posledné správy hovoria, že sa prebúdza z kómy.“

„Ako to vedia? Pohol sa?“

„Nie, no zaregistrovali zmeny v EEG, začali s neurofyziologickými vyšetreniami.“

„A čo?“ Pery sa im takmer dotýkali. „Bojíš sa ho?“

„Nebojím sa jeho, ale toho, čo povie. Vie toho o nás dosť.“

„Prečo by robil takú hlúposť? Je sám, nič tým nezíska.“

„Poviem to inak, drahá,“ zamračil sa Mikael a odstrčil jej ruku. „Predstava, že existuje človek, ktorý vie dosvedčiť, že s vidinou kariérneho postupu sme spolupracovali s dílermi drog...“

„Počúvaj ma,“ prerušila ho. „Len sme jemne korigovali vývoj, aby dianie v meste neovládli neviazané sily trhu. To je stará dobrá sociálnodemokratická politika, zlatko. Nechali sme Asajevovi monopol na predaj drog a pozatýkali sme ostatných drogových barónov, lebo Asajevove drogy znamenali pokles počtu úmrtí z predávkovania. Všetko ostatné by bola zlá protidrogová politika.“

Mikael sa musel usmiať. „Vidím, že ťa na kurzoch naučili rečniť.“

„Zmeníme tému, zlatko?“ Prstami sa mu hrala s uzlom kravaty.

„Uvedomuješ si, ako sa k tomu postaví súd? Ja som sa dostal na post policajného prezidenta a ty do mestského zastupiteľstva, lebo sme sa tvárili, že čistíme ulice Osla od zločinu. A pritom sme nechali Asajeva ničiť dôkazy, zabíjať konkurentov a predávať drogy, štyrikrát silnejšie a návykovejšie ako heroín.“

„Ach. Strašne som z teba nadržaná...“ Pritiahla ho k sebe. Cítil v uchu jej jazyk a vnímal šuchot látky, keď sa oňho trela stehnom. Začala cúvať k písaciemu stolu a ťahala ho so sebou.

„Ak sa v nemocnici preberie a začne bľabotať...“

„Drž hubu! Nezavolala som ťa sem, aby si rečnil.“ Nahmatala mu zips.

„Isabelle, ten problém musíme vyriešiť.“

„Chápem, no ako policajný prezident si musíš určovať priority. A teraz je pre tvoju radnicu prioritou toto.“

Mikael jej mocne zovrel ruku.

Vzdychla si. „No dobre. Tak hovor.“

„Musíme mu nahnať strach. Aby pochopil.“

„Prečo mu máme pohroziť? Prečo ho rovno nezabijeme?“

Mikael sa zasmial. Až potom pochopil, že to myslí vážne. A ani nepotrebovala premýšľať.

„Lebo...“ Mikael odolal jej pohľadu a nezatriasol sa mu hlas. Usiloval sa zostať tým istým suverénnym Mikaelom Bellmanom, ktorý si pred polhodinou podmanil tím vyšetrovateľov. No predbehla ho:

„Lebo si netrúfaš. Skontrolujem, či nenájdeme vhodný kontakt v telefónnom zozname v rubrike Eutanázia? Nariadiš prerušenie stráženia – treba predsa šetriť policajné zdroje – a pacienta následne nečakane navštívia Zlaté stránky. To nebude čakať. Alebo mám ešte lepší nápad! Pošli Beavisa. Za peniaze urobí čokoľvek, nie?“

Mikael sa neveriacky zamračil. „Po prvé, stráženie nariadil šéf úseku násilných trestných činov Gunnar Hagen. Keď zruším jeho nariadenie a pacienta zabijú, vrhne to na mňa zlé svetlo. Po druhé, nechceme ďalšie vraždy.“

„Počúvaj ma, zlatko. Nijaký politik nie je lepší ako jeho poradcovia. Preto je predpokladom kariérneho rastu, aby sa človek obklopoval ľuďmi, ktorí sú od neho múdrejší. Ale začínam pochybovať, že si múdrejší než ja, Mikael. Najprv nevieš chytiť sprostého vraha policajta. Teraz ťa trápi jednoduchý problém s mužom v kóme. A keď ma navyše ani nechceš pretiahnuť, kladiem si otázku: Na čo ťa vlastne mám? Odpovieš mi?“

„Isabelle...“

„Beriem to ako nie. Takže ma počúvaj, urobíme to takto...“

Neubránil sa obdivu. Kontrolovaná, chladná profesionalita a súčasne ochota ísť do rizika. Svojou nepredvídateľnosťou tlačila kolegov do defenzívy. Niekto ju pokladal za neriadenú strelu, no vôbec si neuvedomoval, že vytváranie pocitu neistoty je súčasťou jej stratégie. Patrila k ľuďom, ktorí sa za kratší čas dostanú ďalej a vyššie než ostatní. A ktorí – keď padnú – padajú škaredšie a hlbšie. Niežeby sa v nej Mikael nepoznával, no bola extrémnou karikatúrou jeho osoby. Zvláštne, že namiesto toho, aby ho ťahala so sebou, viedla ho k opatrnosti.

„Náš pacient sa zatiaľ neprebral, takže nemusíme konať,“ pokračovala. „Jeden anesteziológ z Enebakku – mimoriadne pochybný chlap – mi dodáva tabletky, ktoré si ako politička nemôžem kupovať na ulici. Tak ako Beavis, za peniaze urobí čokoľvek. A za sex ešte viac. Takže...“

Sadla si na kraj stola, rozkročila nohy a rozopla mu zips. Gombík kamsi odletel. Mikael jej zovrel zápästia. „Isabelle, počkajme na stredu v Grande.“

„Nepočkáme na stredu v Grande.“

„Ja za to hlasujem.“

„Naozaj?“ Uvoľnila si zápästia a siahla mu do nohavíc. Spokojne sa usmiala. „Takže sme ťa práve prehlasovali.“

5/

Spríchodom večera klesla teplota adochlapčenskej izby svietil bledý mesiac. Stian Barelli začul, ako naňho zprízemia kričí mama:

„Stian, niekto ti volá!“

Keď zazvonil telefón, zcelej duše si želal, aby nevolali jemu. Odložil konzolu svojho Wii. Bol dvanásť podpar azostávali mu posledné tri jamky, inými slovami, mal veľkú šancu kvalifikovať sa naMasters. Hral ako Rick Fowler, bol to totiž jediný hráč naTiger Woods Masters, ktorý bol cool apribližne vjeho veku dvadsaťjeden rokov. Obaja uznávali Eminema aRise Against amali radi oranžovú. Rick Fowler si, samozrejme, mohol dovoliť vlastný byt, kým Stian naďalej býval vosvojej chlapčenskej izbe, no to sa zmení, keď dostane štipendium nauniverzite naAljaške. Všetci aspoň priemerní nórski alpinisti sa tam dostávajú nazáklade výsledkov zmajstrovstiev krajiny. Je pravda, že znikoho sa tam nestal lepší alpinista, ačo? Existuje lepší život? Baby, víno alyže. Možno aj skúšky, ak mu nane zvýši čas. Výstupný certifikát mu pomôže dostať sa klepšej práci. Akpeniazom navlastný byt. Klepšiemu životu, ako je ten jeho vprikrátkej posteli podplagátmi Bode Millera aAksela Lunda Svindala, smaminými fašírkami aotcovými príkazmi, strénovaním drzých chalanov, ktorých slepí rodičia vnímajú ako nástupcov Aamodta aKjusa. Nebude musieť dozerať navlek vTryvannskleiva zahodinovú mzdu, ktorú by si nedovolili ponúknuť ani detskej pracovnej sile vIndii. Práve preto teraz vedel, že sním chce hovoriť predseda klubu. Bol jediný, koho Stian poznal, kto voláva ľuďom napevnú linku, lebo telefonovať namobil jeotroškudrahšie, aradšej ich nechá behať poschodoch, akoby žili vdobe kamennej.

Mama mu podala slúchadlo.

„Áno?“

„Ahoj, Stian, tu je Bakken. Práve mi volali, že ide vlek.“

„Teraz?“ nechápal Stian. Pozrel sa nahodinky. Štvrť nadvanásť. Vypínajú ho odeviatej.

„Zbehneš sa tam pozrieť?“

„Teraz?“ zopakoval Stian.

„Samozrejme, ak nie si extrémne zaneprázdnený.“

Stian sa tváril, že nezachytil iróniu vjeho hlase. Vedel, že má zasebou dve zlé sezóny apodľa predsedu klubu zato nenesie zodpovednosť nedostatok talentu, ale množstvo času, ktoré Stian premárni svojou lenivosťou, fyzickým úpadkom azáhaľkou.

„Nemám auto,“ chytil sa poslednej slamky.

„Požičiam ti svoje,“ ponúkla sa hneď mama. Pocelý čas stála vedľa neho srukami skríženými nahrudi.

„Je mi ľúto, Stian, ale počul som ju,“ sucho poznamenal predseda. „Určite sa tam vlámal nejaký ztých chuligánov zoskejťáckej partie apokladá to zaveľmi vtipné.“

Cesta doTryvannu mu trvala desať minút. Televízna veža navrchole kopca vseverozápadnom Osle vyzerala ako stoosemnásťmetrový oštep zabodnutý dozeme.

Nazasneženom parkovisku stál okrem jeho auta len červený Golf. Vytiahol lyže, obul si ich avyrazil okolo hlavnej budovy namiesto, kde posledný stĺp lanovky Tryvann Express označoval vrchol strediska svýhľadom najazero amenšiu kotvu. Hoci bol spln, nevidel, či sa hýbe, no počul rachot stroja.

Až keď sa vdlhých oblúkoch spustil dolu svahom, uvedomil si, aká je noc tichá. Akoby prvá hodina povypnutí vlekov ešte odrážala ozvenu radostného kriku detí, pišťania dievčat, škrabotu kovových hrán lyží nazmrznutom snehu ahulákania chalanov nabitých testosterónom, dožadujúcich sa pozornosti. Svetlo zostalo visieť vovzduchu aj povypnutí reflektorov. Svah tíchol pozvoľna. Atmavol. Napokon sa celkom odmlčal. Ticho naplnilo všetky priehlbiny vzemi azlesa sa prikradla tma. Tryvann akoby sa zmenil aaj Stian si zrazu pripadal ako naneznámej planéte. Nastudenej, tmavej aneobývanej planéte.

Tma ho prinútila lyžovať opatrne, usiloval sa vytušiť, kde sú nasvahu bubny akde len naviaty hlbší sneh. No práve vtom spočíval jeho talent, preto sa vždy presadzoval prizlej viditeľnosti, keď snežilo asadla hmla. Cítil terén, čo iní nevideli, malclairvoyance, čoje výsadou len niektorých lyžiarov. Hral sa sosnehom, išiel úmyselne pomaly, aby si predĺžil rozkoš. Napokon zabrzdil predbúdou vlekára.

Dvere niekto vylomil.

Vsnehu ležali triesky azotvorených dverí naňho zívala tma. Až vtedy si uvedomil, že je polnoc aon je sám naopustenom mieste, kde sa práve udial trestný čin. Zrejme tu len vyčíňali tínedžeri, ale istotu nemá. Nemusí to byť mladícky žart anemusí tu byť sám.

„Haló!“ zakričal, aby prehlušil hukot motora aúdery kotiev, ktoré naoceľovom lane narážali jedna odruhú. Ihneď to oľutoval. Keď sa ozvena odrazila odsvahu, zmocnil sa ho strach. Bál sa. Lebo myšlienky sa nekončili prislováchtrestný činasám,ale pokračovali ďalej. Dominulosti. Nemyslel nato cezdeň, no občas, keď mal večernú zmenu anasvahu ubudlo lyžiarov, starý príbeh sa vynáral zlesa spolu stmou. Bolo to vlete niekedy vdeväťdesiatych rokoch. Dievča zrejme nadrogovali kdesi vcentre avyviezli ju sem. Mala zviazané ruky, nahlave vrece. Preniesli ju zparkoviska, vylomili dvere aznásilnili. Stian počul, že pätnásťročné dievča bolo veľmi útle, aak bolo vbezvedomí, ľahko ju sem preniesli. Vjej záujme len dúfal, že bolo vbezvedomí. Ktosi mu spomínal, že cezkľúčne kosti mu zatĺkli dosteny dva veľké klince, aby ho mohli znásilniť tak, že sa len minimálne dotýkali stien adievčaťa. Preto polícia nenašla ani DNA, ani odtlačky prstov, ani kúsky vlákien zlátky. No možno to nebola pravda. Určite však vedel, že dievča neskôr našli natroch miestach. Nadne jazera našli trup ahlavu. Vlese dole pribežkárskej trati polovicu prirodzenia, nabrehu jazierka Autjern druhú polovicu. Nazáklade faktu, že dve časti našli tak ďaleko odseba aj odmiesta, kde ho znásilnili, polícia usúdila, že páchatelia museli byť najmenej dvaja. No vyšetrovatelia nemali nič iné ako teórie. Páchatelia zostali neznámi. Ak to vôbec boli chlapi, ich semeno nenašli. No predseda aďalší vtipkári radi mladým členom klubu predich prvou večernou zmenou rozprávali, že vnoci sa zbúdy vlekára neraz ozýva krik aprehluší aj ten druhý zvuk. Buchot kladiva, zatĺkajúceho klince dosteny.

Stian si odopol lyže aprešiel kdverám. Usiloval sa nevšímať si vlastný zrýchlený pulz.

Panebože, čo tu nájde? Krv azvratky? Duchov?

Nahmatal vypínač, zažal svetlo.

Civel doosvetlenej miestnosti.

Nanelakovanej drevenej stene viselo naklinci dievča. Bolo takmer nahé, len žlté bikiny zakrývali takzvané strategické časti opáleného tela. Kalendár bol zminulého roka, ukazoval mesiac december. Vjeden tichý podvečer predniekoľkými týždňami sa Stian predním urobil. Dievča bolo dosť sexi, no ešte väčšmi ho vzrušovali baby, ktoré sa lyžovali zaoknom. Aon vruke drží svoj stuhnutý penis. Sexi boli najmä tie dievčatá, ktoré chodili nakotvu samy. Nacvičeným pohybom si vsunuli tvrdú tyč medzi nohy aporiadne stisli, kotva im zdvihla zadok. Chrbty sa im prehli, keď sa natiahol kábel, naktorom bola kotva pripnutá, azmizli mu zdohľadu.

Vošiel dobúdy. Už nepochyboval, že tu niekto bol. Bakelitový vypínač, ktorým púšťali vlek, ležal zlomený nazemi. Zostal len kovový výstupok. Zovrel ho medzi palec aukazovák apokúsil sa otočiť, no kĺzal sa mu medzi prstami. Prešiel kskrinke spoistkami. Kovové dvierka boli zamknuté akľúč zmizol. Zvláštne. Vrátil sa kukontrolnému panelu apokúšal sa strhnúť spínač zosvetlenia aregulácie hudby, no rýchlo pochopil, že ich len zničí. Sú niečím prilepené. Potrebuje kliešte. Keď otvoril zásuvku, zmocnila sa ho zlá predtucha. Tá istá, ako keď lyžoval poslepiačky.Cítil to.Niekto ho pozoruje ztmy.

Zdvihol zrak.

Ahľadel dotváre, ktorá naňho púlila oči.

Jeho vlastná tvár svystrašenými očami vdvojitom odraze vtmavom okne.

Súľavou si vydýchol. Bože, ako ľahko sa vyľaká.

No keď sa mu opäť rozbúchalo srdce apohľadom skĺzol kzásuvke, oko zachytilo pohyb vonku, tvár, čo sa odlepila odjeho odrazu arýchlo zmizla zdohľadu. Opäť rýchlo zdvihol zrak. Opäť len jeho zrkadlový obraz. Ale už nebol dvojitý, alebo áno?

Vždy priveľa fantazíroval. Marius aKjella sa mu smiali, keď sa priznal, že je nadržaný zpredstavy toho znásilneného dievčaťa. Samozrejme, že nie zoznásilnenia avraždy. Alebo, možno áno, nato znásilnenie... často naň myslel. Ale najmä ztoho, že bola pekná amilá. Abola vtejto búde nahá, svtákom medzi nohami, to... áno, to ho vzrušovalo. Marius mu povedal, že je chorý, aten hajzel Kjella ho, samozrejme, bonzol, takže keď sa príbeh vrátil kStianovi, už sa oňom hovorilo, že mu je ľúto, že sa natom znásilnení nezúčastnil. Ozajstný kamarát, pomyslel si Stian, prehrabávajúc sa vzásuvke. Lístky navlek, pečiatka, vankúšik napečiatku, perá, lepiaca páska, nožnice, poľovnícky nôž, nevypísané bločky, skrutky, matice. Nič! Pokračoval ďalej. Ani kliešte, ani kľúč. Uvedomil si, že mu stačí nájsť tyč snúdzovým vypínačom, ktorý zapichávali dosnehu predbúdou, aby vlek mohli vprípade potreby kedykoľvek zastaviť. Adialo sa to neustále. Raz malého chlapca trafila kotva dohlavy, potom zasa začiatočník spadol znej, no zúfalo sa držal anechal sa ťahať pobruchu. Alebo sa nejaký idiot predvádzal avykĺbil si koleno, keď vyšiel zostopy, aby sa počas jazdy vymočil.

Stian zatvoril zásuvku. Tú tyč nájde ľahko. Metrový kus kovu sostrým hrotom zapichávali doudupaného snehu. Odsunul zabudnuté rukavice, čiapky alyžiarske okuliare. Ďalšia skrinka, hasiaci prístroj. Vedro ahandry. Lekárnička. Baterka. No nijaká tyč.

Samozrejme, mohli ju zabudnúť zobrať dobúdky.

Vzal baterku, vyšiel von aobišiel ju.

Ani tu nie je. Naozaj ju ukradli? Alístkov navlek sa ani nedotkli? Čosi začul arýchlo sa zvrtol zazvukom. Svetlo baterky prebehlo pokorunách stromov.

Podvedome sa strhol azdvihol zrak. Srdce sa mu zastavilo.

„Áno?“

„Skrinka spoistkami...“

„Dones aj kliešte.“

„A?“