Start

Ernest Hemingway

THE SUN ALSO RISES

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust

Translation © 2002, 2015 by Jozef Kot

Epilogue © 2015 by Marián Gazdík

Jacket design © 2015 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4499-3

Túto knihu venujem

Hadley a Johnovi Hadley Nicanorovi

„Všetci ste stratená generácia.“

GERTRUDE STEINOVÁ v rozhovore

„Jedno pokolenie odchádza a druhé pokolenie prichádza; ale Zem je tu večne... Slnko aj vychádza, a slnko zapadá, náhli sa tam, kde povstalo... Vietor duje na juh a skrúca sa k severu; bez prestania víri a po svojich cestách krúži dookola... Všetky rieky tečú do mora; a predsa more nie je nikdy plné; v tie miesta, skade skrsli, rieky sa zase vracajú.“

KAZATEĽ, 21. kniha Starého zákona

KNIHA PRVÁ

1. KAPITOLA

Robert Cohn bol kedysi v Princetone šampiónom v boxe v strednej váhe. Nemyslite si, že to pokladám za bohvieaký titul, ale pre Cohna to znamenalo veľa. Na boxe si veľmi nezakladal, vlastne ho ani nemal rád, ale priučil sa mu so zaťatými zubami a s dôkladnosťou, aby vyvážil svoj pocit menejcennosti a plachosti, ktorý pramenil z toho, že sa s ním v Princetone zaobchádzalo ako so Židom. Vedomie, že môže zložiť každého, kto by sa pred ním naparoval, mu poskytovalo akúsi vnútornú úľavu, hoci pri svojej plachosti a dobráctve boxoval iba v telocvični. Bol najlepším žiakom Pavúka Kellyho. Pavúk Kelly učil všetkých svojich mladých zverencov boxovať ako perové váhy, či už vážili pol metráka alebo metrák. Ale Cohnovi to podľa všetkého vyhovovalo. Bol rýchly ako blesk. Šlo mu to tak dobre, že Pavúk si to s ním hneď rozdal a urobil mu z nosa placku. Cohnova nechuť k boxu sa tým ešte zväčšila, ale zároveň mu to poskytlo akési čudné zadosťučinenie, a určite si tým vylepšil nos. Posledný rok v Princetone čítal ako drak a musel nosiť okuliare. Nestretol som ani jedného jeho spolužiaka, ktorý by sa naňho pamätal. Ba nepamätali sa ani na to, že bol majstrom v strednej váhe.

Úprimným a prostým ľuďom zásadne nedôverujem, najmä keď ich príbehy zapadajú do seba ako kolieska, a Roberta Cohna som vždy podozrieval, že majstrom v strednej váhe vôbec nebol, tvár mu možno postúpal kôň, alebo sa jeho mama čohosi zľakla, kamsi sa zahľadela, alebo ako malý chlapec do niečoho vrazil, ale nakoniec som našiel človeka, ktorý mi tento príbeh overil u Pavúka Kellyho. Pavúk Kelly nielenže sa na Cohna pamätal. Neraz mu vŕtalo v hlave, čo sa s ním stalo.

Z otcovej strany patril Robert Cohn do jednej z najbohatších newyorských židovských rodín, z matkinej do jednej z najstarších. Na vojenskej škole, kde sa pripravoval na princetonské štúdiá a bol výborným rugbyovým krídlom, si vôbec neuvedomoval, že patrí k inej rase. Ba nikto mu nedal ani pocítiť, že je Žid, a teda sa niečím odlišuje od ostatných, až kým neprišiel do Princetonu. Bol milý, kamarátsky a veľmi plachý chlapec a napĺňalo ho to trpkosťou. Vybíjal si ju v boxe, Princeton opustil s bolestnou precitlivenosťou a s rozpľašteným nosom a oženil sa s prvým dievčaťom, ktoré k nemu bolo milé. Bol ženatý päť rokov, mal tri deti, premárnil takmer celých päťdesiattisíc dolárov, ktoré mu zanechal otec, zatiaľ čo ostatná pozostalosť prešla na matku, a nešťastný rodinný život s bohatou ženou divže z neho neurobil odľuda; a práve keď sa rozhodol ženu opustiť, opustila ona jeho a odišla s nejakým miniaturistom. Keďže už celé mesiace rozmýšľal o tom, či má ženu opustiť, a neodhodlal sa na to, lebo nechcel byť taký krutý a pripraviť ju o seba, jej odchod ním veľmi zdravo otriasol.

Rozviedli sa a Robert Cohn sa odsťahoval na tichomorské pobrežie. V Kalifornii sa dostal medzi literátov, a pretože mu z tých päťdesiattisíc ešte čosi zvýšilo, čoskoro začal podporovať akúsi umeleckú revue. Revue začala vychádzať v kalifornskom Carmele a zanikla až v massachusettskom Provincetowne. V tom čase sa Cohn, ktorého pokladali výlučne za mecéna a ktorého meno sa zjavovalo v tiráži iba medzi členmi redakčnej rady, stal jediným redaktorom. Vložil do revue svoje peniaze, a zrazu sa mu redaktorská autorita zapáčila. Bolo mu ľúto, keď sa stal časopis finančne neúnosný a musel sa ho vzdať.

Ale vtedy už mal iné starosti. Padol do rúk istej dáme, ktorá dúfala, že sa vyšvihne spolu s časopisom. Bola to veľmi energická dáma a Cohn sa jej neopovážil odporovať. Navyše bol presvedčený, že ju miluje. Keď dáma zbadala, že časopis už veľká sláva nebude, Cohn sa jej trocha sprotivil, no usúdila, že ešte vždy môže z toho niečo vytĺcť, kým nebude naozaj neskoro, a tak nástojila na tom, aby sa vybrali do Európy, kde Cohn bude môcť písať. Pricestovali do Európy, kde bola tá dáma vychovaná, a pobudli tam tri roky. Za tie tri roky, z ktorých prvý strávili na cestách a zvyšné dva v Paríži, Robert Cohn si našiel dvoch priateľov, Braddocksa a mňa. Braddocks bol jeho literárny priateľ. Ja som bol jeho tenisový priateľ.

Dáma menom Frances, ktorej patril, koncom druhého roka zistila, že krása ju už začína opúšťať, a jej vzťah k Robertovi sa z ľahostajného vlastníctva a vykorisťovania zmenil na nezlomné rozhodnutie, že si ju musí vziať. Vtedy začala Robertovi matka posielať apanáž, približne tristo dolárov mesačne. Neverím, že by bol Robert za dva a pol roka pozrel na inú ženu. Bol celkom šťastný, hoci tak ako mnohí ľudia, ktorí žijú v Európe, radšej by bol žil v Amerike a objavoval tajomstvá literatúry. Napísal román, a hoci to bol mizerný román, kritici o ňom neskôr tvrdili, že nie je zasa až taký zlý. Čítal veľa kníh, hral bridž, hral tenis a boxoval v miestnej telocvični.

Prvýkrát som si uvedomil vzťah tej dámy k nemu raz večer, keď sme sa všetci traja spolu navečerali. Večerali sme v L’Avenue a potom sme sa pobrali na kávu do Café de Versailles. Po káve sme vypili niekoľko fines a nato som povedal, že už musím ísť. Cohn predtým rozprával o tom, že my dvaja by sme sa mali vybrať niekam na víkend. Chcel vypadnúť z mesta a podniknúť nejakú túru. Navrhol som, aby sme odleteli do Štrasburgu a vydali sa peši až k Saint Odile alebo niekam inam, keď už budeme v Alsasku. „V Štrasburgu poznám jedno dievča, ktoré nás povodí po meste,“ povedal som.

Pod stolom ma ktosi kopol. Myslel som, že je to náhoda, a pokračoval som: „Žije tam už dva roky a pozná mesto ako vlastnú dlaň. Senzačná pipka.“

Znova som pod stolom utŕžil kopanec, a keď som zdvihol zrak, uvidel som Frances, Robertovu dámu, brada zdvihnutá, tvár stvrdnutá na kameň.

„Dočerta,“ povedal som, „načo by sme lozili do Štrasburgu? Môžeme sa vybrať do Brúgg alebo do Arden.“

Cohnovi akoby sa uľavilo. Kopanec sa už neopakoval. Zaželal som im dobrú noc a zdvihol som sa na odchod. Cohn povedal, že si chce kúpiť noviny a odprevadí ma po roh. „Prepánajána,“ povedal, „načo si táral o tom dievčati v Štrasburgu? Nevidel si Frances?“

„Nie, prečo? Dočerta, čo Frances do toho, že poznám nejaké americké dievča, ktoré žije v Štrasburgu?“

„To je jedno. Jej prekáža každé dievča. Nepustila by ma, a basta.“

„Nebuď smiešny.“

„Nepoznáš Frances. Jej prekáža každé dievča. Nevidel si, ako sa ksichtila?“

„Pre mňa za mňa,“ povedal som, „tak poďme do Senlis.“

„Nehnevaj sa.“

„Nehnevám sa. Aj Senlis zbaví, môžeme sa ubytovať v Grand Cerf, poprechádzať sa po lese a vrátiť sa domov.“

„Výborne, už sa na to teším.“

„Dovidenia zajtra na dvorci,“ povedal som.

„Dobrú noc, Jake,“ povedal a zamieril ku kaviarni.

„Zabudol si si kúpiť noviny,“ povedal som.

„Vidíš, aký som.“ Kráčal so mnou až ku kiosku na rohu. „Však sa nehneváš, Jake?“ Obrátil sa s novinami v ruke.

„Nie, prečo?“

„Dovidenia na tenise,“ povedal. Díval som sa, ako sa s novinami vracia do kaviarne. Mal som ho celkom rád, a zrejme si s Frances užil viac než dosť.

2. KAPITOLA

Tej zimy Robert Cohn odcestoval do Ameriky aj so svojím románom a knihu mu prijal veľmi dobrý nakladateľ. Počul som, že sa pre tú cestu doma strašne pohádal, a tuším práve vtedy ho Frances stratila, lebo v New Yorku sa k nemu niekoľko žien správalo milo a vrátil sa ako vymenený. Ešte väčšmi sa nadchýnal Amerikou a už nebol taký prostý ani taký milý. Nakladatelia román dosť vychválili, a to mu udrelo do hlavy. Zopár žien sa priam pretekalo, ktorá k nemu bude milšia, a jeho obzor sa posunul. Štyri roky sa jeho obzor ohraničoval na vlastnú ženu. Takmer celé tri roky videl iba Frances. Som presvedčený, že nikdy nebol zaľúbený.

Oženil sa, aby zo seba striasol tie odporné chvíle na univerzite, a Frances sa ho ujala, aby zo seba striasol objav, že pre svoju prvú ženu nebol všetkým. Ešte sa nezaľúbil, ale uvedomil si, že na ženy pôsobí celkom príťažlivo, a keby sa doňho nejaká žena zaľúbila a chcela s ním žiť, nebol by to iba Bohom zoslaný zázrak. Zmenilo ho to, už nebol taký príjemný spoločník. Okrem toho hrával so svojimi newyorskými známymi riskantný bridž, pri ktorom robil vyššie stávky, ako si mohol dovoliť, šla mu karta a vyhral niekoľko sto dolárov. Začal svoje hráčske schopnosti preceňovať a niekoľkokrát vyhlásil, že keby na to prišlo, ešte vždy sa môže uživiť bridžom.

A ešte čosi. Začítal sa do W. H. Hudsona. Vyzerá to ako nevinná zábava, lenže Cohn znova a znova čítal Purpurovú krajinu. Purpurová krajina je nesmierne škodlivá kniha, ak sa vám dostane do rúk neskoro. Rozpráva sa v nej o fantastických ľúbostných dobrodružstvách istého dokonalého anglického džentlmena v úžasne romantickej krajine, ktorej scenéria sa opisuje veľmi pôsobivo. Ak si ju človek v tridsiatich štyroch rokoch zvolí za sprievodcu tajomstvami života, počína si asi rovnako bezpečne ako človek v tom istom veku, ktorý by chcel z francúzskeho kláštora presedlať priamo na Wall Street, vyzbrojený súborným vydaním najoptimistickejších románov Horatia Algera. Nepochybujem o tom, že Cohn bral každé slovo z Purpurovej krajiny tak doslovne, akoby to bola strohá reportáž. Pochopiteľne, mal zopár výhrad, ale vcelku prijal knihu ako Sväté písmo. Viac nepotreboval, celkom ho to vykoľajilo. Neuvedomoval som si, ako veľmi ho to vykoľajilo, až kým jedného dňa neprišiel za mnou do redakcie.

„Vitaj, Robert,“ povedal som. „Prišiel si ma obveseliť?“

„Nešiel by si do Južnej Ameriky, Jake?“ spýtal sa.

„Nie.“

„Prečo?“

„Neviem. Nechce sa mi. Stojí to kopu peňazí. A v Paríži vidíš toľko Juhoameričanov, že si môžeš vyberať.“

„To nie sú ozajstní Juhoameričania.“

„Mne sa zdajú takí ozajstní, až ma z nich chytá hrôza.“

Musel som stihnúť vlak a poslať svoju týždennú dávku článkov, a ešte som ich mal polovicu napísať.

„Nevieš nejakú klebetu?“ spýtal som sa.

„Nie.“

„Nerozvádza sa niektorá tvoja vznešená známosť?“

„Nie. Počúvaj, Jake. Keby som všetko za nás dvoch platil ja, šiel by si do Južnej Ameriky?“

„Prečo práve ja?“

„Vieš po španielsky. A dvom by nám bolo veselšie.“

„Nie,“ povedal som, „toto mesto mám rád a v lete chodievam do Španielska.“

„Odmalička túžim po takej ceste,“ povedal Cohn. Sadol si. „Zostarnem, kým sa na ňu dostanem.“

„Neblázni,“ povedal som. „Dostaneš sa všade, kam sa ti zažiada. Máš peňazí ako pliev.“

„Viem. Ale neviem sa na to odhodlať.“

„Hlavu hore,“ povedal som. „Každá krajina vyzerá ako vo filme.“

Ale bolo mi ho ľúto. Celkom mu to pomútilo hlavu.

„Neznášam predstavu, že život beží, a ja vlastne ani nežijem.“

„Plným dúškom si užívajú život iba toreadori.“

„Toreadori ma nezaujímajú. Tí nežijú normálne. Rád by som sa pozrel do panenskej juhoamerickej prírody. Bol by to nádherný výlet.“

„Nezišlo ti niekedy na um vybrať sa na lov do britskej východnej Afriky?“

„Nie, na to chuť nemám.“

„Tam by som s tebou šiel.“

„Nie, Afrika ma nezaujíma.“

„Pretože si o nej nikdy nič nečítal. Začítaj sa do nejakej knihy, ktorá sa hmýri ľúbostnými pletkami s nádhernými ligotavými čiernymi princeznami.“

„Chcem ísť do Južnej Ameriky.“

Vyznačoval sa tvrdou židovskou hlavatosťou.

„Poďme dolu na pohárik.“

„Už nebudeš robiť?“

„Nie,“ povedal som. Zišli sme do kaviarne na prízemí. Zistil som, že to je najlepší spôsob, ako sa zbaviť priateľov. Keď ste si vypili, stačilo povedať: „No, musím sa vrátiť a poslať niekoľko kábelogramov,“ a hotovo. Pri novinárskej práci, kde patrí medzi významné etické princípy nikdy nebudiť zdanie, že pracujete, je veľmi dôležité, aby si človek našiel takéto elegantné výhovorky. Zišli sme teda do baru a dali sme si whisky so sódou. Cohn si obzeral fľašky na poličkách pri stene.

„Dobrá putika,“ povedal.

„Samá pijatika,“ prisvedčil som.

„Počuj, Jake,“ oprel sa o pult. „Nemáš niekedy pocit, že život beží okolo teba, a ty máš z neho prd? Uvedomuješ si, že už máš za sebou takmer polovicu života?“

„Áno, niekedy si to uvedomujem.“

„Vieš, že o takých tridsaťpäť rokov už budeme mŕtvi?“

„Hrôza,“ povedal som. „Hrôza čo len pomyslieť.“

„Myslím to vážne.“

„S tým si starosti nerobím,“ povedal som.

„Mal by si si robiť.“

„Starosti mi robili iné veci. To už mám za sebou.“

„Skrátka, chcem odísť do Južnej Ameriky.“

„Počuj, Robert, odchodom do inej krajiny sa nič nezmení. To všetko som už vyskúšal. Neunikneš sám pred sebou, ak sa presťahuješ. To je nanič.“

„Veď si nikdy nebol v Južnej Amerike.“

„Do čerta s Južnou Amerikou! Keby si ta šiel s takýmito pocitmi, bude to pre teba navlas to isté. Aj toto mesto je dobré. Prečo nezačneš žiť normálne v Paríži?“

„Hnusí sa mi Paríž, hnusí sa mi Latinská štvrť.“

„Tak sa jej vyhýbaj. Potĺkaj sa sem a tam, a uvidíš, čo to s tebou urobí.“

„Neurobí to so mnou nič. Celú noc som chodil sám ako prst, a nič to so mnou neurobilo, iba poliš na bicykli ma zastavil a pýtal odo mňa doklady.“

„A mesto v noci sa ti nepáčilo?“

„Kašlem na Paríž.“

A už sme doma. Bolo mi ho ľúto, ale nedalo sa mu pomôcť, lebo hneď ste narazili na jeho dve tvrdohlavé predstavy: že všetko napraví Južná Amerika a že nemá rád Paríž. Tú prvú predstavu mal z knihy a tú druhú tuším tiež.

„No,“ povedal som, „musím už ísť poslať pár kábelogramov.“

„Naozaj musíš?“

„Áno, musím ich poslať.“

„Nemohol by som ísť s tebou a sadnúť si niekde v redakcii?“

„Pravdaže, poď.“

Sadol si do predizby, čítal noviny, a ja ako redaktor, vydavateľ a autor som dve hodiny robil ako drak. Potom som roztriedil kópie, ošifroval ich, vložil tie zlátaniny do dvoch veľkých hnedých obálok a zacengal na poslíka, aby ich odniesol na Gare St. Lazare. Vyšiel som do predizby a Robert Cohn spal ako zabitý vo veľkom kresle s hlavou zaborenou do rúk. Budil som ho nerád, ale chcel som zamknúť redakciu a vypadnúť. Položil som mu ruku na plece. Zavrtel hlavou. „Nemôžem to urobiť,“ povedal a zaboril si hlavu ešte hlbšie.

„Nemôžem to urobiť. Neurobím to za nič na svete.“

„Robert,“ chytil som ho za plece a zatriasol som ním. Pozrel na mňa. Usmial sa a zažmurkal.

„Nerozprával som pred chvíľou zo sna?“

„Čosi si bľabotal, ale nebolo ti rozumieť.“

„Božemôj, taký hnusný sen!“

„Uspal ťa písací stroj?“

„Pravdepodobne. Celú noc som oka nezažmúril.“

„Prečo?“

„Pretáral som ju,“ povedal.

Vedel som si to predstaviť. Mám taký zlozvyk, že si predstavujem svojich priateľov v posteľných scénach. Vybrali sme sa do Café Napolitain na aperitív a pozorovať večerné korzo na bulvári.

3. KAPITOLA

Bol teplý jarný večer, a keď Robert odišiel, ostal som sedieť na terase Napolitain a sledoval, ako sa stmieva, ako sa rozsvecujú elektrické reklamy, červené i zelené dopravné semafory, ako sa zovšadiaľ hrnú ľudia, ako hrkocú drožky na okraji hustého prúdu taxíkov, ako sa hore-dolu jednotlivo alebo v dvojiciach presúšajú poules a zháňajú si večeru. Zahľadel som sa na peknú dievčinu, ktorá sa mihla okolo môjho stola, díval som sa, ako sa vzďaľuje a stráca na konci ulice, zahľadel som sa na inú, a vzápätí som znova zazrel prvú, ktorá sa vracala. Ešte raz sa mihla popri mne, zachytil som jej pohľad a prisadla si ku mne. Pristúpil k nám čašník.

„Tak čo si vypijete?“ spýtal som sa jej.

„Pernod.“

„Ten takému dievčatku nepristane.“

„To dievčatko si strčte za klobúk. Dites, garçon, un pernod.“

„Aj mne jeden pernod.“

„Čo sa deje?“ spýtala sa. „Chystáte sa na záťah?“

„Jasné. Vy nie?“

„Neviem. V tomto meste človek nikdy nevie.“

„Nemáte rada Paríž?“

„Nie.“

„Prečo sa teda nepoberiete niekam inam?“

„Nemám kam.“

„Ste šťastná.“

„Šťastná na skapanie.“

Pernod je zelenkavá napodobenina absintu. Keď doň prilejete vodu, sfarbí sa ako mlieko. Chutí ako sladké drievko, rýchlo vás rozjarí, ale neopijete sa z neho o nič viac. Sedeli sme, popíjali a to dievča sa tvárilo namrzene.

„Tak čo,“ povedal som, „zaplatíte mi večeru?“ Uškrnula sa a pochopil som, prečo sa tak bráni smiechu. Kým mala ústa zatvorené, vyzerala celkom obstojne. Zaplatil som za oboch a vyšli sme na ulicu. Zamával som na drožku a kočiš zastavil pri chodníku. Keď sme sa uvelebili v pomalom hladko sa šinúcom fiakri, vydali sme sa po avenue de l’Opera, viezli sme sa popri zavretých obchodoch s rozsvietenými výkladmi. Avenue bola široká, rozžiarená a takmer prázdna. Drožka prešla okolo redakcie newyorského Heraldu, kde bolo vo výklade plno hodín.

„Načo je tu toľko hodín?“ spýtala sa.

„Ukazujú čas vo všetkých oblastiach Ameriky.“

„Neuťahujte si zo mňa.“

Zabočili sme z avenue do rue des Pyramides, predrali sa cez rušnú rue de Rivoli a tmavou bránou sme vošli do Tuileries. Pritisla sa ku mne a ja som ju objal. Zdvihla oči a čakala bozk. Dotkla sa ma, ale ruku som jej odtisol.

„Starajte sa o seba.“

„Čo je vám? Ste chorý?“

„Áno.“

„Každý je chorý. I ja som chorá.“

Vyšli sme z Tuileries do svetla, prešli cez Seinu a potom sme zabočili do rue des Saint Pères.

„Nemali ste piť pernod, ak ste chorý.“

„Ani vy.“

„U mňa je to fuk. U ženy je to fuk.“

„Ako sa voláte?“

„Georgette. A vy?“

„Jacob.“

„To je flámske meno.“

„Aj americké.“

„Vy nie ste Flám?“

„Nie, Američan.“

„Chvalabohu. Flámi sa mi hnusia.“

Už sme boli pred reštauráciou. Zavolal som na cochera, aby zastavil. Vystúpili sme, no Georgette sa podnik nepáčil. „Nevyzerá to tu veľmi nóbl.“

„Veru nie,“ povedal som. „Možno by ste radšej šli k Foyotovi. Môžete si tú drožku nechať a odviezť sa niekam inam.“

Zbalil som ju, lebo ma posadla hmlistá sentimentálna predstava, že by bolo ohromné navečerať sa s nejakou ženou. Už dávno som nevečeral s poule a zabudol som, aké to býva otupné. Vošli sme do reštaurácie a prekĺzli popri pulte okolo madame Lavignovej do malej miestnosti. Georgette pri jedle trocha pookriala.

„Celkom to tu zbaví,“ povedala. „Nijaká elegancia, ale jedlo ujde.“

„Ani v Liège ste nejedli lepšie.“

„Chcete povedať v Bruseli.“

Dali sme si ešte fľašu vína a Georgette začala žartovať. Usmiala sa, ukázala všetky zlé zuby a štrngli sme si. „Nie si zlý typ,“ povedala. „Aká škoda, že si chorý. Bolo by nám ohromne. Čo je ti vlastne?“

„Vojnové zranenie,“ povedal som.

„Tá všivavá vojna!“

Pravdepodobne by sme takto boli pokračovali ďalej, debatovali o vojne a vzájomne sa presviedčali, že vojna pre civilizáciu naozaj znamená pohromu a azda by bolo najlepšie, keby sme sa jej boli vyhli. Už ma to otravovalo. Vtom zvolal ktosi z druhej miestnosti: „Barnes! Hej, Barnes! Jacob Barnes!“

„Volá ma nejaký priateľ,“ vysvetlil som jej a vyšiel som za hlasom.

Pri veľkom stole sedel Braddocks so spoločnosťou: Cohn, Frances Clynová, pani Braddocksová a zopár ľudí, ktorých som nepoznal.

„Však si pôjdeš zatancovať?“ spýtal sa ma Braddocks.

„Kam?“

„Do dancingu. Neviete, že sme to znova oživili?“ zamiešala sa pani Braddocksová.

„Musíš ísť, Jake. Ideme všetci,“ ozvala sa od konca stola Frances. Bola vysoká, usmiata.

„Pravdaže pôjde,“ povedal Braddocks. „Poď si s nami vypiť kávu, Barnes.“

„Rád.“

„A priveďte aj svoju priateľku,“ povedala so smiechom pani Braddocksová. Bola Kanaďanka, a ako sa na

Kanaďanku patrí, vyznačovala sa nenútenými spoločenskými spôsobmi.

„Ďakujem, prídeme,“ povedal som. Vrátil som sa do malej miestnosti.

„Kto sú tí tvoji priatelia?“ spýtala sa ma Georgette.

„Spisovatelia a umelci.“

„Na tejto strane rieky je ich ako pliev.“

„Až priveľa.“

„I ja si to myslím. Ale niektorí kráľovsky zarábajú.“

„Veru kráľovsky.“

Dojedli sme, dopili víno. „Poď,“ povedal som. „Vypijeme si s nimi kávu.“

Georgette otvorila kabelku, pozrela do zrkadielka, niekoľkokrát si prepudrovala tvár, znova sa narúžovala a narovnala si klobúk.

„Veľmi rada,“ povedala.

Vošli sme do preplnenej miestnosti, Braddocks so svojimi spolustolovníkmi vstal.

„Rád by som vám predstavil svoju snúbenicu mademoiselle Georgette Leblancovú,“ povedal som. Georgette vyčarila svoj čudesný úsmev a každému podala ruku.

„Nie ste príbuzná s Georgette Leblancovou, tou speváčkou?“ spýtala sa pani Braddocksová.

„Connais pas,“ odvetila Georgette.

„Máte predsa rovnaké mená,“ nástojila srdečne pani Braddocksová.

„Nie,“ povedala Georgette. „Vôbec nie. Volám sa Hobinová.“

„Ale pán Barnes vás predstavil ako mademoiselle

Georgette Leblancovú. Istoiste,“ trvala na svojom pani Braddocksová, ktorú natoľko vzrušilo, že hovorí po francúzsky, že nemala ani tušenie, čo vraví.

„Blázon jeden,“ utrúsila Georgette.

„Aha, bol to teda žart,“ povedala pani Braddocksová.

„Áno,“ povedala Georgette. „Na ktorom sa treba zasmiať.“

„Počul si, Henry?“ zavolala pani Braddocksová ponad stôl na manžela. „Pán Barnes predstavil svoju snúbenicu ako mademoiselle Leblancovú, a v skutočnosti sa volá Hobinová.“

„Pravdaže, holúbok. Mademoiselle Hobinová, tú poznám už veľmi dlho.“

„Aha, mademoiselle Hobinová!“ zvolala Frances Clynová, ktorá hovorila po francúzsky veľmi rýchlo a zrejme ju nenapĺňalo takou pýchou ani úžasom, že hovorí skutočnou francúzštinou. „Ste už dlhšie v Paríži? Páči sa vám tu? Však máte rada Paríž?“

„Kto je to?“ obrátila sa ku mne Georgette. „Musím jej odpovedať?“

Obrátila sa k Frances, ktorá sa usmievala, ruky zopnuté, hlava vystretá na dlhom krku, pery zošpúlené a pripravené znova prehovoriť.

„Nie, nemám rada Paríž. Je tu draho a samá špina.“

„Vážne? Na mňa Paríž pôsobí výnimočne čisto. Ako jedno z najčistejších miest v celej Európe.“

„Na mňa pôsobí špinavo.“

„Aké čudné! Možno tu nežijete dlho.“

„Dosť dlho.“

„Ale ľudia sú tu milí, to musíte uznať.“

Georgette sa obrátila ku mne. „Máš milých priateľov.“ Frances už bola trocha pripitá a rada by v rozhovore pokračovala, ale prišla káva a Lavigne s likérmi, a nato sme sa všetci pobrali do obľúbeného tanečného klubu manželov Braddocksovcov.

Tanečný klub bol vlastne bal musette na rue de la Montagne Sainte Geneviève. Päťkrát do týždňa sem chodili tancovať robotníci zo štvrte Pantheon. Raz do týždňa sa tančiareň zmenila na tanečný klub. V pondelok bývalo zatvorené. Keď sme ta prišli, v sále bol iba policajt, ktorý sedel pri dverách, majiteľova žena za zinkovým výčapným pultom a sám majiteľ. Práve keď sme vchádzali, zišla dolu ich dcéra. Krížom cez sálu stáli dlhé lavice a stoly, na vzdialenom konci bol tanečný parket.

„Škoda, že sem ľudia nechodia včaššie,“ povedal Braddocks. Pristúpila k nám majiteľova dcéra, chcela vedieť, čo budeme piť. Majiteľ sa vyškriabal na vysokú stoličku pri parkete a začal hrať na akordeóne. Na jednej nohe mal okolo členka omotanú stuhu so zvončekmi a podupkával si ňou do taktu. Všetci sme tancovali. Bolo horúco a z parketu sme zišli celí spotení.

„Božemôj,“ povedala Georgette. „Je tu ako v parnom kúpeli!“

„Je tu horúco.“

„Božemôj, ako v peci!“

„Zlož si klobúk.“

„Dobrý nápad.“

Ktosi popýtal Georgette do tanca a ja som sa pobral k výčapu. Naozaj bolo veľmi horúco a v horúcej noci znel akordeón celkom príjemne. Stál som medzi dverami, ochladzoval sa v prievane z ulice a pil pivo. Strmou ulicou schádzali dva taxíky. Oba zastali pred tančiarňou. Vystúpila z nich hŕba mladých ľudí, niektorí v priliehavých svetroch, iní iba v košeliach. Vo svetle z dverí som im videl ruky a čerstvo umyté kučeravé vlasy. Policajt pri dverách na mňa pozrel a usmial sa. Vošli dnu. Keď vchádzali, videl som vo svetle biele ruky, kučeravé vlasy, biele tváre, strúhali grimasy, rozhadzovali rukami, zhovárali sa. A medzi nimi bola Brett. Vyzerala rozkošne, úplne medzi nich zapadla.

Jeden z mladíkov zazrel Georgette a povedal: „Márnosť šedivá! Máme tu ozajstnú šľapku. Pôjdem si s ňou zatancovať, Lett. Dívaj sa!“

Lett, vysoký počerný chlap, povedal: „Len sa neunáhli.“

Kučeravý blondín odvetil: „Neboj sa, holúbok.“ A medzi nimi bola Brett.

Veľmi ma to nahnevalo. Takíto chlapíci mi vždy lezú na nervy. Viem, že ich pokladajú za zábavných spoločníkov a človek by sa mal voči nim správať zhovievavo, ale najradšej by som sa bol na niektorého, na hociktorého vrhol, narušil ich povznesený, samoľúby pokoj. Namiesto toho som vyšiel na ulicu a dal si pivo vo výčape susednej tančiarne. Pivo nebolo dobré, a aby som si prepláchol ústa, musel som si dať ešte horší koňak. Keď som sa vrátil do našej tančiarne, parket už bol plný a Georgette tancovala s vysokým mladým blondínom, ktorý sa pri tanci knísal zboka nabok, hlavu nachýlenú nabok, oči vyvrátené. Len čo hudba stíchla, požiadal ju do tanca ďalší. Celkom si ju privlastnili. Vedel som, že s ňou budú tancovať všetci. Sú už takí.

Sadol som si k stolu. Sedel pri ňom Cohn. Frances tancovala. Pani Braddocksová priviedla akéhosi chlapa a predstavila ho ako Roberta Prentissa. Hoci pochádzal z Chicaga, bol Newyorčan, sľubný začínajúci románopisec. Rozprával s akýmsi anglickým prízvukom. Pozval som ho na pohárik.

„Vrúcna vďaka,“ povedal, „práve som jeden vypil.“

„Dajte si ešte jeden.“

„Ďakujem, tak si teda dám.“

Privolali sme majiteľovu dcéru a obaja sme si objednali fine à l’eau.

„Vraj ste z Kansas City,“ povedal.

„Áno.“

„Paríž vás baví?“

„Baví.“

„Naozaj?“

Mal som trocha v hlave. Nebol som opitý, ale stačilo to, aby som bol neopatrný.

„Prepánajána,“ povedal som, „pravdaže. Vás nie?“

„Ej, ako milo sa viete nadurdiť,“ povedal. „Kiežby som i ja mal taký dar.“

Vstal som a podišiel k tanečnému parketu. Pani Braddocksová ma nasledovala. „Nehnevajte sa na Roberta,“ povedala. „Veď je to iba dieťa.“

„Ja sa nehnevám,“ povedal som. „Len som sa bál, že sa pogrciam.“

„Vaša snúbenica má veľký úspech,“ pozrela pani

Braddocksová na parket, kde Georgette tancovala v náručí počerného dlháňa menom Lett.

„Vážne?“

„Mám taký dojem,“ povedala pani Braddocksová. Priblížil sa Cohn. „Poď, Jake,“ povedal, „dáme si pohárik.“ Šli sme k výčapu. „Čo ti je? Vyzeráš akýsi rozrušený.“

„Nič mi nie je. Iba sa mi z toho všetkého chce grcať.“ K výčapu pristúpila Brett.

„Ahojte, kamoši.“

„Ahoj, Brett,“ povedal som. „Prečo nie si nacenganá?“

„Ani sa už nenacengám. Nože pozvi kamošku na brandy so sódou.“

Stála s pohárom v ruke a videl som, ako na ňu Robert Cohn vypliešťa oči. Takto nejako vypliešťali oči jeho krajania, keď zazreli zasľúbenú zem. Pravdaže, Cohn bol oveľa mladší. Ale uchoval si onen výraz nedočkavého očakávania, ktoré si zasluhuje odmenu.

Brett vyzerala bohovsky. Mala na sebe pulóver z pleteniny a tvídovú sukňu, vlasy chlapčensky začesané z čela dozadu. Ona to všetko začala. Bola samá krivka ako pretekárska jachta, vlnený pulóver nič nezakrýval.

„Prišla si sem s ohromnou spoločnosťou, Brett,“ povedal som.

„Nie sú božskí? A ty, holúbok? Kde si ju zbalil?“

„V Napolitain.“

„A zažil si príjemný večer?“

„Božský,“ povedal som.

Brett sa zasmiala. „Robíš chybu, Jake. Všetkých nás urážaš. Pozri tamto na Frances a na Jo.“

Patrilo to Cohnovi.

„Porušuješ obchodné zásady,“ povedala Brett. Znova sa zasmiala.

„Si neuveriteľne triezva,“ povedal som.

„To som. Ty nie? Keď sa človek pridá k takej spoločnosti, pijatika mu vôbec nemôže uškodiť.“

Spustila hudba a Robert Cohn povedal: „Zatancujete si so mnou, lady Brett?“

Brett sa naňho usmiala. „Sľúbila som tento tanec Jacobovi,“ zasmiala sa. „Dočerta, ty máš biblické meno, Jake.“

„A nasledujúci?“

„Odchádzame,“ povedala Brett. „Máme rande na Montmartri.“

Pri tanci som pozrel Brett ponad plece a zbadal som, že Cohn stojí pri výčape a dosiaľ na ňu vypliešťa oči.

„Získala si si nového obdivovateľa,“ povedal som jej.

„Prestaň. Úbožiak. Až doteraz som si to neuvedomovala.“

„Nevrav,“ povedal som. „Mám taký dojem, že ich rada počítaš.“

„Nože netáraj.“

„Počítaš ich.“

„Dobre. A čo ak ich počítam?“

„Nič,“ povedal som. Tancovali sme do taktu s akordeónom, ktosi hral na bendže. Bolo horúco, cítil som sa šťastný. Mihli sme sa tesne popri Georgette, tancovala už s ďalším mladíkom.

„Čo ti to zišlo na um, že si ju sem priviedol?“

„Neviem, jednoducho som ju sem priviedol.“

„Stávaš sa pekelne romantický.“

„Skôr otrávený.“

„Aj teraz?“

„Nie, teraz nie.“

„Vypadnime odtiaľto. Už je v dobrých rukách.“

„Chceš?“

„Žiadala by som ťa o to, keby som nechcela?“

Zišli sme z parketu, zvesil som kabát z nástenného vešiaka a obliekol si ho. Brett stála pri barovom pulte. Už sa s ňou zhováral Cohn. Zastal som pri pulte a požiadal o obálku. Patronne jednu vyhrabala. Vytiahol som z vrecka päťdesiatfrankovú bankovku, vložil ju do obálky, zalepil a podal patronne.

„Ak sa dievča, s ktorým som prišiel, bude na mňa pýtať, dajte jej to, prosím vás,“ povedal som. „Ale ak odíde s niektorým z tých pánov, tak mi to, prosím vás, odložte.“

„C’est entendu, monsieur,“ povedala. „Už odchádzate? Tak zavčasu?“

„Áno,“ povedal som.

Koniec ukážky