Start

Khaled Hosseini

AND THE MOUNTAINS ECHOED

Copyright © 2013 by Khaled Hosseini and Roya Hosseini,

as Trustees of The Khaled and Roya Hosseini Family Charitable

Remainder Unitrust No. 2 dated February 29, 2012

All rights reserved.

Epigraph © Coleman Barks

Translation © 2013 Mária Galádová

Jacket design © 2013 by David Mann

Cover photos © Mountain background by Alamy/Profimedia.cz,

Feathers and Family by iStockphoto

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu And The Mountains Echoed

(Riverhead Books, New York 2013) preložila Mária Galádová.

Redigovala Elena Račková

Obálku upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 475. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3615-8

Túto knihu venujem Harisovi a Farah,

ktorí sú svetlom mojich očí, a svojmu otcovi,

ktorý by bol na to hrdý.

Pre Elaine

Nad našimi predstavami

o správnom a nesprávnom konaní existuje priestor.

Tam sa s vami stretnem.

DŽALÁLUDDÍN RÚM Í, 13. storočie

I) Jeseň 1952

Takže. Chceli ste príbeh, nuž vám teda jeden rozpoviem. No naozaj iba jeden. Viac odo mňa nedrankajte! Čas pokročil a nás dvoch, Pari, zajtra čaká dlhý deň cesty. Potrebuješ sa dnes v noci vyspať. A ty tiež, Abdulláh. Spolieham sa na teba, chlapče, kým budeme s tvojou sestrou preč. A ráta s tebou aj mama. Tak. No a teraz ten príbeh. Obaja počúvajte, pozorne počúvajte. A neprerušujte ma!

Kde bolo, tam bolo, v časoch, keď sa po kraji túlali dévovia, džinovia a obri, žil jeden roľník a volal sa Baba Ajúb. Býval so svojou ženou a deťmi v malej dedinke Maidan Sabdž. Keďže musel živiť veľkú rodinu, jeho dni boli naplnené ťažkou prácou. Každý deň od svitu do mrku hrdlačil na poli, oral a obrábal pôdu a staral sa o svoje biedne pistáciovníky. V hociktorú chvíľku ste ho mohli zbadať na poli, zlomeného v páse, s chrbtom takým ohnutým ako kosa, ktorou sa po celý deň zaháňal. Ruky mal vždy samý mozoľ a často mu krvácali a každý večer sa ho zmocnil spánok, sotva sa mu líce dotklo vankúša.

Lenže, poviem vám, nebol tak na tom sám. Život v Maidane Sabdži sa s nikým nemaznal. Smerom na sever ležali v údoliach iné, šťastnejšie dediny s ovocnými stromami, kvetmi a príjemným ovzduším a s potokmi, v ktorých tiekla chladná čistá voda. Maidan Sabdž však bolo pusté miesto a ani v najmenšom sa nepodobalo predstave, akú možno vo vás budí jeho názov – Zelenavé pole. Ležalo na rovnej prašnej planine, obohnanej hrebeňom strmých bralnatých hôr. Duli tam horúce vetry a vháňali piesok do očí. Ku každodenným námahám patrilo hľadanie vody, pretože dedinské studne, aj tie najhlbšie, sa často vyčerpali. Pravdaže, tiekla tam aj rieka, no dedinčania museli prekonať poldeň cesty, aby sa k nej dostali, a jej vody boli po celý rok tak či tak mútne a bahnisté. Teraz však, po desaťročiach sucha, tiekla aj rieka plytko. Možno povedať, že ľudia v Maidane Sabdži pracovali dvakrát tak ťažko, aby si zaobstarali aspoň spolovice, čo bolo treba na živobytie.

Baba Ajúb sa však aj napriek tomu pokladal za šťastlivca, pretože mal rodinu, o ktorú sa staral nado všetko ostatné. Miloval svoju manželku a nikdy na ňu nezdvihol hlas, nieto ruku. Cenil si jej rady a nachádzal v jej spoločnosti úprimné potešenie. Čo sa týkalo detí, Boh ho obdaril toľkými, koľko je prstov na ruke, troma synmi a dvoma dcérami, a on všetky vrúcne ľúbil. Jeho dcéry boli svedomité a láskavé a mali dobrú povahu i povesť. Synov od malička učil vážiť si čestnosť, odvahu, priateľstvo a usilovnú prácu bez ponôs. Otca poslúchali, ako sa na dobrých synov patrí, a pomáhali mu s prácou na poli.

No hoci mal Baba Ajúb všetky deti rád, k jednému cítil osobitú nehu: k najmladšiemu Qaisovi, ktorý mal tri roky. Qais bol malý chlapec s tmavomodrými očami. Šibalským smiechom si získal každého, s kým sa stretol. Zároveň patril k deťom, čo tak sršia energiou, že ju vysávajú zo všetkých okolo seba. Keď sa naučil chodiť, tak sa mu to zapáčilo, že prechodil celučké dni, kým bol hore, a potom, znepokojujúco, aj počas nočného spánku. V námesačnom stave vychádzal v noci z hlineného domca, v ktorom rodina bývala, a blúdil v mesačnej temnote. Jeho rodičia sa samozrejme strachovali. Čo ak spadne do studne alebo sa stratí, alebo, a to by bolo zo všetkého najhoršie, ho napadne niektorý z tých čudných tvorov číhajúcich v noci na planine? Vyskúšali mnoho liečivých prostriedkov, no žiaden nepomohol. Nakoniec Baba Ajúb prišiel na riešenie, jednoduché, ako zvyčajne najlepšie riešenia bývajú: Sňal z krku jednej z kôz malý zvonček a zavesil ho Qaisovi na krk. Takto zvonček vždy niekoho zobudil, keď Qais vstal uprostred noci. Námesačníctvo po istom čase prestalo, no Qais prilipol k zvončeku a nechcel sa s ním rozlúčiť. A tak zvonček zostal visieť na šnúrke na chlapcovom krku, hoci už neslúžil pôvodnému účelu. Vždy keď Baba Ajúb prichádzal domov po celodennej lopote, Qais vybehol z domu, zvonček s každým Qaisovým poskočením zacengal, a hodil sa otcovi do náručia. Baba Ajúb ho zdvihol na ruky a doniesol domov, kde Qais najprv s veľkým záujmom sledoval, ako sa ocko umýva, a potom si sadol vedľa neho k večeri. Keď sa najedli, Baba Ajúb popíjal čaj, s úľubou sa díval na svoju rodinu a predstavoval si deň, keď si založia rodiny jeho deti a dajú mu vnúčatá a on sa stane hrdým patriarchom ešte väčšieho potomstva.

Beda však, prebeda, Abdulláh a Pari, šťastlivé dni Babu Ajúba sa skončili.

Stalo sa to jedného dňa, keď do dediny Maidan Sabdž prišiel dév. Ako sa približoval k dedine od hôr, zem sa otriasala s každým jeho krokom. Dedinčania pustili z rúk lopaty, motyky a sekery a rozpŕchli sa. Zamkli sa vo svojich domoch a schúlili sa k sebe. Keď ustal ohlušujúci buchot dévových krokov, obloha nad Maidanom Sabdžom stmavla jeho tieňom. Hovorilo sa, že dévovi z hlavy vyrážajú zahnuté rohy a že plecia i mocný chvost mu pokrýva drsná čierna srsť. Dedinčania vraveli, že mu oči planú načerveno. Nik to však nevedel s istotou, rozumiete, prinajmenšom nikto živý, lebo dév zožral na mieste tých, čo sa opovážili ukradomky sa naňho čo i len raz pozrieť. Rozumní dedinčania preto radšej ani neodlepili oči od zeme.

Každému v dedine bolo jasné, prečo sa tam dév ukázal. Už dávno počúvali historky o jeho návštevách v iných dedinách a mohli len ďakovať, že sa dedine Maidan Sabdž darilo tak dlho unikať jeho pozornosti. Možno, hútali si, hral v ich prospech biedny, tvrdý život, ktorý mali v Maidane Sabdži, takže ich deti neboli dobre živené a nemali toľko mäsa na kostiach. No predsa prišiel teraz čas, keď sa aj toto ich šťastie pominulo.

Dedina Maidan Sabdž sa triasla a zadržiavala dych. Rodiny sa modlili, aby dév obišiel ich dom, pretože vedeli, že ak im raz zaklepe na strechu, budú mu musieť dať jedno zo svojich detí. A potom dév strčí dieťa do vreca, prehodí si ho cez plece a vráti sa, odkiaľ prišiel. To chúďa už nik viac neuvidí. A ak domáci odmietnu poslúchnuť, dév im vezme všetky deti.

Chcete vedieť, kam tie deti dév odnášal? Nuž, do pevnosti, čo stála na vrchu strmej hory. Dévova pevnosť sa vypínala ďaleko, preďaleko od Maidana Sabdža. Bolo treba prekonať údolia, niekoľko púští a dva šíky hôr, kým by ste sa k nej dostali. Lenže ktorý duševne zdravý človek by tam šiel len preto, aby stretol vlastnú smrť? Povrávalo sa, že pevnosť je plná temníc, v ktorých zo stien visia sekáče. A zo stropov sa hompáľajú háky na mäso. Vraj sú tam obrovské ihly a ohňové jamy. A vraj ak dév pristihne okoloidúceho, zakaždým prekoná svoj odpor k dospelému mäsu.

Tipujem, že viete, ktorá strecha teraz zažila dévovo hrozné zaťukanie. Keď ho Baba Ajúb počul, z pier sa mu vydral zúfalý výkrik a jeho manželka zamdlela. Deti sa rozplakali od strachu i od žiaľu, lebo vedeli, že odchod niekoho z ich stredu je neodvratný. Rodina musela priniesť obeť do nasledujúceho rána.

Čo vám mám povedať o mukách, ktoré pretrpeli Baba Ajúb a jeho žena tej noci? Žiaden rodič by sa nemal ocitnúť pred takou voľbou. Mimo dosluchu detí sa Baba Ajúb a jeho manželka radili, ako sa zachovať. Hovorili a plakali, dôvodili a nariekali. Chodili hore-dolu celú noc, a keď sa priblížilo svitanie, ešte vždy neprišli k rozhodnutiu – a možno práve toto dév chcel, keďže ich váhanie by mu dovolilo vziať si namiesto jedného dieťaťa päť. Nakoniec Baba Ajúb nazbieral pri dome päť kameňov rovnakej veľkosti i rovnakého tvaru. Na väčšiu plochu každého z nich naškrabal meno jedného svojho dieťaťa, a keď bol hotový, hodil kamene do jutového vreca. Keď ponúkol vrece svojej manželke, odtiahla sa, akoby držal jedovatého hada.

„Nemôžem to urobiť,“ zaúpela a zavrtela hlavou. „Nemôžem vziať rozhodnutie na seba. Nezniesla by som to.“

„Ani ja,“ začal hovoriť Baba Ajúb, keď vtom cez okno zbadal, že ponad východné kopce čochvíľa vykukne slnce. Čas sa nachýlil. Zronene pozrel na svoje deti. Kvôli záchrane ruky bolo treba odťať prst. Zatvoril teda oči a vybral jeden kameň z vreca.

Predpokladám, že viete, ktorý kameň Baba Ajúb vytiahol. Keď na ňom uvidel meno, obrátil tvár k nebu a srdcervúco vykríkol. Zdrvený zdvihol najmladšieho syna na ruky a Qais, ktorý ockovi bezvýhradne veril, ho šťastne objal okolo krku. Že čosi nie je v poriadku, si chlapec uvedomil, až keď ho Baba Ajúb vyložil von a vyvrel pred ním dvere. Babovi Ajúbovi sa spod tuho zovretých viečok liali slzy, ako stál opretý chrbtom o dvere, do ktorých jeho malý syn búšil pästičkami a volal, aby ho pustil dnu. No Baba Ajúb sa nehol, len stál a mumlal: ,Odpusť mi, odpusť,‘ keď vtom sa zatriasla zem pod dévovými krokmi a Qais zjačal. A zem sa ďalej otriasala a chvela, ako sa dév vzďaľoval z Maidana Sabdža, až kým nebolo po všetkom. I utíchla zem a všetko zmĺklo, okrem Babu Ajúba, ktorý ešte vždy plakal a prosil Qaisa o odpustenie.

Abdulláh, tvoja sestra práve zaspala. Zakry jej nohy dekou! Tak. Dobre. Asi by som mal skončiť. Nie? Chceš, aby som pokračoval? Naozaj chceš, chlapče? V poriadku.

Kde som to skončil? Ach, áno. Nastalo štyridsaťdňové obdobie smútku. Susedia deň čo deň varili pre rodinu jedlo a neprestávali s nimi bdieť. Ľudia doniesli toľko milodarov, koľko len mohli – čaj, sladkosti, chlieb, mandle – a prinášali aj prejavy sústrasti a solidarity. Baba Ajúb sa však sotva prinútil povedať viac ako slovo ďakujem. Sedel v kúte, nariekal, z očí mu tiekli potoky sĺz, akoby chcel nimi ukončiť sled rokov sucha v dedine. Veru, ani tomu najväčšiemu podliakovi by ste neželali jeho muky a trápenie.

Prešlo niekoľko rokov. Suchá pokračovali a Maidan Sabdž sa dostalo do ešte horšej chudoby. Od smädu zomrelo niekoľko bábätiek ešte v kolíske. Studne sa vyčerpali a rieky vyschli, no nie trýzeň Babu Ajúba, tá rieka, čo mohutnela a mohutnela každým uplynulým dňom. Nebol už platný svojej rodine. Nepracoval, nemodlil sa, sotva jedol. Žena a deti ho úpenlivo prosili, no márne. Zostávajúci synovia museli prevziať jeho prácu, pretože Baba Ajúb od svitu do mrku iba vysedával na okraji poľa ako osamelá nešťastná silueta hľadiaca na hory. Prestal sa rozprávať s dedinčanmi, pretože si myslel, že ho za chrbtom ohovárajú. Istotne hovoria, že je zbabelec, lebo dal dobrovoľne z domu svojho syna. A že je neschopný otec. Lebo správny otec by s dévom bojoval. Zomrel by, len aby ochránil svoju rodinu.

Jednu noc to spomenul svojej žene.

„Nevravia nič také,“ odvetila. „Nik si nemyslí, že si zbabelec.“

„No ja ich počujem,“ povedal.

„To, čo počuješ, je tvoj vlastný hlas, muž môj,“ oponovala. Tak či onak, neprezradila mu, že dedinčania si skutočne šuškajú za jeho chrbtom. Ale šepkajú si, že sa asi zbláznil.

A potom im jedného dňa dal aj dôkaz. Zodvihol sa na úsvite. Potichu, aby nezobudil ženu a deti, si do jutového vrecka starostlivo zbalil pár skýv chleba, obul si topánky, kosu priviazal k pásu a vydal sa na cestu.

Šiel mnoho, mnoho dní. Kráčal, kým sa slnko nezmenilo na bledočervenú žiaru v diaľke. V noci, keď vonku hvízdal vietor, prespával v jaskyniach. Inokedy sa uložil na brehu rieky, pod stromom či uprostred skrýše z balvanov. Zjedol chlieb a potom sa živil tým, čo našiel – divými bobuľovitými plodmi, hubami, rybami, ktoré chytal holými rukami v potokoch – a poniektoré dni nejedol nič. No neochvejne kráčal ďalej. Keď sa ho okoloidúci pýtali, kam ide, povedal im. Niektorí sa pri tom iba pousmiali, iní zrýchlili krok zo strachu, že je šialenec, a podaktorí sa zaňho pomodlili, pretože aj oni prišli o dieťa. Baba Ajúb hlavu nezdvihol, nezastal. Keď sa mu rozišli topánky, pripevnil si ich o nohy šnúrkami, a keď sa mu pretrhli šnúrky, pokračoval bosý. Takto putoval cez púšte a údolia i hory.

Nakoniec sa dostal k hore, na vrchole ktorej sa vypínala dévova pevnosť. Tak dychtivo túžil zavŕšiť hľadanie, že si ani neodpočinul, a hneď sa dal liezť, šaty samý zdrap, nohy rozdraté do krvi, vlasy zlepené od prachu, no s neotrasiteľným rozhodnutím. Rozčesnuté skaly ho rezali do chodidiel. Jastraby mu ďobali do líc, keď šplhal povedľa ich hniezd. Prudké poryvy vetra ho takmer strhli zo skalnej steny. A predsa sa nevzdal a pokračoval od jednej skaly k druhej, kým konečne nestál pred masívnou bránou dévovej pevnosti.

„Kto sa to opovažuje?“ zaburácal dévov hlas, keď Baba Ajúb hodil kameňom do vrát.

Baba Ajúb vyslovil svoje meno. „Prichádzam z dediny Maidan Sabdž,“ dodal.

„Vari sa ti zomrieť zachcelo? Celkom určite, keď ma vyrušuješ v mojom príbytku! Čo tu hľadáš?“

„Prišiel som ťa zabiť.“

Z opačnej strany vrát sa rozľahlo ticho. Po chvíli sa vráta so škrípaním otvorili a v nich sa týčil dév, hrozivo prevyšujúci Babu Ajúba vo svojej desivej impozantnosti.

„Tak zabiť, vravíš?“ zadunel hlasom hrubým ako hrom.

„Tak je,“ prisvedčil Baba Ajúb. „Nech sa stane, čo sa stane, jeden z nás dvoch dnes zomrie.“

Na chvíľu sa zdalo, že dév zmietne Babu Ajúba zo zeme a skoncuje s ním jedných chmatom nabrúsených zubov. No niečo ho prinútilo zaváhať. Dév prižmúril oči. Možno to spôsobila pochabosť starcových slov. Možno ho udivil starcov výzor, jeho roztrhaný háv, zakrvavená tvár, prach, čo ho pokrýval od hlavy až po päty, alebo otvorené rany na koži. A možno sa tak stalo preto, lebo dév v starcových očiach nenašiel ani náznak strachu.

„Odkiaľ si to prišiel?“

„Z Maidana Sabdža,“ odvetil Baba Ajúb.

„Podľa tvojho výzoru to musí byť riadne ďaleko, ten Maidan Sabdž.“

„Neprišiel som sem rečniť. Prišiel som...“

Dév zdvihol pazúrovitú labu. „Áno. Viem. Prišiel si ma zabiť. No hádam by si mi neodoprel právo na niekoľko posledných slov, kým bude po mne.“

„Tak dobre,“ pristal Baba Ajúb. „Ale nie dlho.“

„Ďakujem ti.“ Dév sa uškrnul. „Môžem sa ťa opýtať, čo také zlé som ti vykonal, že si v tvojich očiach zasluhujem smrť?“

„Ukradol si mi môjho najmladšieho syna,“ zvolal Baba Ajúb. „Bol to najdrahšie, čo som na tomto svete mal.“

Dév zavrčal a poklepkal si po brade. „Zobral som mnoho detí mnohým otcom,“ zahundral.

Baba Ajúb nahnevane vytasil kosu. „Potom sa pomstím aj v ich mene.“

„Musím sa priznať, že tvoja odvaha vzbudzuje obdiv.“

„Čo ty vieš o odvahe,“ odvrkol Baba Ajúb. „Pri odvahe treba niečo riskovať. Ja som sem prišiel a už nemám čo stratiť.“

„Máš predsa svoj život. Ten môžeš stratiť,“ namietol dév.

„Ten som už stratil. Ty si mi ho vzal.“

Dév znova zavrčal a skúmavo Babu Ajúba pozoroval. Prešiel dosť dlhý čas, kým sa napokon ozval. „Nuž dobre teda. Pristanem na tvoj súboj. No najprv ma nasleduj!“

„Ponáhľaj sa,“ precedil Baba Ajúb, „Strácam trpezlivosť.“ Dév sa však už uberal smerom k obrovskej chodbe a Baba Ajúb nemal inú možnosť, len sa pobrať za ním. Vliekol sa za dévom labyrintom chodieb, ktorých stropy takmer odierali oblaky na oblohe a boli podopreté obrovitánskymi stĺpmi. Prešli mnohé schodiská a komnaty, ktoré by pojali celý Maidan Sabdž. Takto pokračovali, až kým nakoniec dév nepriviedol Babu Ajúba do obrovskej miestnosti, na ktorej najvzdialenejšom konci visel záves.

„Pristúp bližšie,“ pokynul dév.

Baba Ajúb si zastal vedľa neho.

Dév roztiahol záves. Za závesom sa ukázalo sklenené okno. Cez okno Baba Ajúb pozrel dole na ohromnú záhradu. Lemovali ju rady cyprusov, zem okolo ich pňov hýrila kvetmi všemožných farieb. Boli tam bazény vykladané modrými kachličkami, mramorové terasy a bujné zelené trávniky. Baba Ajúb videl prenádherne tvarované živé ploty a vodné fontány, klokotajúce v tieni granátovníkov. Ani za tri životy by si nedokázal predstaviť také krásne miesto.

Ale čo naozaj Babu Ajúba zložilo na kolená, bol pohľad na deti, ktoré behali a šťastne sa hrali v záhrade. Naháňali sa po chodníkoch i okolo stromov. Hrali sa na schovávačku za živými plotmi. Oči Babu Ajúba pátrali medzi deťmi a nakoniec našli, čo hľadali. Bol tam! Jeho syn Qais, živý a viac než v poriadku. Narástol do výšky, i vlasy mal dlhšie, ako si Baba Ajúb pamätal. Bol oblečený v krásnej voľnej bielej košeli a v pekných nohaviciach. Radostne sa smial a naháňal sa s kamarátmi.

„Qais,“ zašepkal Baba Ajúb. Jeho dych zahmlil sklo. A potom synovo meno vykríkol.

„Nemôže ťa počuť,“ povedal dév. „Ani vidieť.“

Baba Ajúb vyskakoval, mával rukami a búchal na okno, až kým dév znova nezatiahol záves.

„Nerozumiem,“ volal Baba Ajúb, „Myslel som si...“

„Toto je tvoja odmena,“ prehovoril dév.

„Vyjadri sa jasnejšie!“ skríkol Baba Ajúb.

„Podrobil som ťa skúške.“

„Akej skúške?!“

„Skúške lásky. Uznávam, že to bola krutá úloha a vyžiadala si od teba obrovskú daň. Ale prešiel si. A toto je tvoja odmena. Aj jeho.“

„Čo keby som sa tak nebol rozhodol,“ kričal Baba Ajúb. „Čo keby som tú tvoju skúšku vtedy odmietol?“

„Potom by zahynuli všetky tvoje deti,“ povedal dév, „pretože by ich aj tak zavrhli iní za to, že ich splodil a vychovával slaboch. Zbabelec, čo ich radšej uvidí zomierať, ako by mal zaťažiť svoje svedomie. Povedal si, že nemáš odvahu, no ja ju v tebe vidím. Vidím, čo si urobil, aké bremeno si prijal na svoje plecia, a preto ťa uznávam.“

Baba Ajúb malátne vytiahol kosu, no tá mu vypadla z rúk a s hlasitým cvengotom narazila na mramorovú podlahu. Podlomili sa mu kolená a musel si sadnúť.

„Tvoj syn si ťa nepamätá,“ pokračoval dév. Teraz má takýto život a na vlastné oči vidíš jeho šťastie. Dostáva sa mu tu vyberaného jedla a najjemnejších šiat, je s priateľmi, ktorí ho majú radi. Vzdeláva sa v umeniach i v jazykoch, vo vede aj v cestách múdrosti a dobročinnosti. Nechýba mu nič. Jedného dňa, keď dospeje v muža a bude sa môcť rozhodnúť, možno z vlastnej vôle odíde a nik mu v tom nebude brániť. Domnievam sa, že sa svojou dobrotou dotkne mnohých životov a prinesie šťastie tým, čo uviazli v zármutku.

„Chcem ho vidieť,“ prosil Baba Ajúb. „Chcem ho vziať domov.“

„Naozaj chceš?“

Baba Ajúb zodvihol oči a pozrel na déva.

Ten sa pohol ku skrini, čo stála vedľa závesu, a vytiahol z jednej zásuvky presýpacie hodiny.

Vieš, čo sú to presýpacie hodiny, Abdulláh? Vieš. Dobre. Nuž dév vzal presýpacie hodiny, prudko ich pretočil a položil k nohám Babu Ajúba.

„Dovolím ti odviesť si ho domov,“ povedal dév. „Ak sa tak rozhodneš, tvoj syn sa sem už nikdy viac nemôže vrátiť. Ak sa rozhodneš ponechať ho tu, nesmieš sa sem vrátiť ty! Keď sa presype všetok piesok v hodinách, prídem sa ťa spýtať, ako si sa rozhodol.“

A po tých slovách dév opustil komnatu a nechal Babu Ajúba trápiť sa s ďalším bolestným rozhodnutím, ktoré mu bolo treba učiniť.

Vezmem ho domov, pomyslel si Baba Ajúb razom. Veď toto si želal najväčšmi, každým kúskom svojho bytia. Či si to nepredstavoval tisíckrát v snoch? Znova držať Qaisa v náručí, bozkávať ho na líca a cítiť mäkkosť jeho malých rúk vo svojich? A predsa... Ak by Qaisa zobral domov, aký život by chlapca čakal v Maidane Sabdži? Prinajlepšom tvrdý život roľníka ako ten jeho... a sotva viac, ak by, pravdaže, Qais neumrel následkom sucha ako už toľké deti z dediny. Dokázal by si si potom odpustiť, spytoval sa Baba Ajúb sám seba, keď vieš, že si ho zo sebeckých dôvodov vytrhol zo života hojnosti a možností? Na druhej strane, ak by Qaisa opustil, ako by zniesol pomyslenie, že chlapec je nažive, že vie, kde sa nachádza, a jednako sa s ním nikdy nemôže stretnúť? Ako by toto všetko uniesol? Baba Ajúb plakal. Zúfalstvo ho tak zronilo, že schytil presýpacie hodiny a šmaril ich o stenu, až sa rozbili na márne kúsky a ich jemný piesok sa rozsypal po dlážke.

Do miestnosti sa vrátil dév a našiel Babu Ajúba stáť so zvesenými plecami nad rozbitými hodinami.

„Si krutá beštia,“ chrstol mu do očí Baba Ajúb.

„Keby si žil tak dlho ako ja,“ odvetil dév, „zistil by si, že krutosť a zhovievavosť sú len odtiene jednej a tej istej farby. Tak čo? Už si sa rozhodol?“

Baba Ajúb si utrel slzy, zdvihol kosu a upevnil si ju okolo drieku. So zvesenou hlavou sa pomalými krokmi pobral k dverám.

„Si dobrý otec,“ ozval sa dév, keď Baba Ajúb prechádzal popri ňom.

„Kiež by si sa smažil v ohňoch pekelných za to, čo si mi vykonal,“ precedil Baba Ajúb vyčerpane.

Vyšiel z miestnosti a pustil sa po chodbe, keď dév naňho zavolal.

„Zober si toto,“ povedal dév a podal Babovi Ajúbovi malú sklenenú fľaštičku s tmavou tekutinou. „Vypi to pred cestou domov! Zbohom.“

Baba Ajúb vzal fľaštičku a bez ďalšieho slova odišiel.

Ubehlo mnoho dní. Babova žena sedávala na konci rodinného poľa a vyzerala do diaľky, ako keď kedysi Baba Ajúb vyzeral Qaisa. Každým zavŕšeným dňom sa jej nádeje na Babov návrat zmenšovali. Už aj ľudia v dedine hovorili o Babovi Ajúbovi v minulom čase. Jedného dňa sedela na hlinistej pôde zas, s modlitbou na perách, keď zbadala, že od hôr sa k Maidanu Sabdžu blíži akási vyziabnutá postava. Spočiatku ho pokladala za strateného derviša, chudého muža v otrhaných handrách miesto šiat, s vpadnutými očami a vycivenými spánkami, a len keď prišiel bližšie, spoznala v ňom svojho manžela. Srdce jej takmer vyskočilo z hrude od radosti a od veľkej úľavy vykríkla.

Po tom, ako sa Baba Ajúb umyl a dostal vodu a jedlo, aby sa do sýtosti napil a najedol, zostal oddychovať vo svojom dome. Okolo neho sa zhrčili dedinčania a vypytovali sa ho jeden cez druhého.

Kde si bol, Baba Ajúb?

Čo si videl?

Čo sa ti prihodilo?

Baba Ajúb im nevedel odpovedať, lebo si nespomínal, čo sa mu prihodilo. Nič z celej cesty mu neutkvelo v pamäti, ani výstup na dévovu horu, ani rozhovor s dévom, ani veľký palác a ani obrovská miestnosť so závesmi. Bolo to celkom tak, akoby sa prebudil zo zabudnutého sna. Nepamätal si tajnú záhradu, deti, a už vôbec nie to, že videl svojho syna Qaisa hrať sa medzi stromami s kamarátmi. Popravde, keď niekto spomenul Qaisovo meno, Baba Ajúb len rozpačito zažmurkal. Kto? Spýtal sa. Nespomínal si ani na to, že mal syna menom Qais.

Rozumieš, Abdulláh, aký to bol skutok milosrdenstva? Nápoj, čo vymazal tieto spomienky? Bola to odmena za zvládnutie dévovej druhej skúšky.

Tej jari sa sčista-jasna nad Maidanom Sabdžom pretrhla obloha. Nepadalo z nej jemné mrholenie pominulých rokov, ale veľké množstvo zrážok. Výdatný dážď sa lial z oblohy a dedina smädno povstala, aby ho privítala. Celý deň voda bubnovala na strechy Maidana Sabdža a prehlušila všetky iné zvuky sveta. Ťažké vyduté dažďové kvapky stekali z končekov listov. Studne sa naplnili a rieky stúpli. Kopce na východe sa zazeleneli. Rozkvitli divé kvety a po prvý raz po mnohých rokoch sa deti hrali na tráve a kravy sa pásli na lúkach. Každý sa radoval.

Keď dážď ustal, dedinu čakalo veľa práce. Niekoľko hlinených stien sa podmáčaním zosunulo, zopár striech sa prehlo a celé časti poľnohospodárskej pôdy sa zmenili na močiare. No po mizérii posledných desiatich rokov sa ľudia z Maidana Sabdža nechystali ani za mak ponosovať. Steny znova postavili, strechy opravili a zavlažovacie kanály odčerpali. Tej jesene mal Baba Ajúb najväčšiu úrodu pistácií vo svojom dovtedajšom živote, ba veru, rok nato a ďalší nasledujúci sa jeho úroda ešte zvýšila čo do množstva i kvality. Vo veľkých mestách, kde predával svoj tovar, sedel Baba Ajúb hrdo za pyramídami pistácií a žiaril ako najšťastnejší človek, aký kedy chodil po zemi. Suchá sa už do Maidana Sabdža nikdy nevrátili.

Len máločo sa dá ešte dodať, Abdulláh. I keď sa možno spýtaš, či nezavítal niekedy do dediny mladý muž na koni cestou za svojím veľkým dobrodružstvom. Či sa nezastavil, aby sa možno napil vody, ktorej mali teraz dedinčania nadostač, a či si nesadol, aby s nimi lámal chlieb, nebodaj i s Babom Ajúbom osobne? To veru neviem, chlapče. No naisto viem, že Baba Ajúb po rokoch naozaj veľmi zostarol. Môžem ti povedať, že videl svoje deti ženiť sa a vydávať, ako si to vždy prial, a že mu jeho deti dali veľa vnúčat a každé naplnilo Babu Ajúba veľkým šťastím.

A môžem ti povedať aj to, že Babovi Ajúbovi sa podaktoré noci nedalo z neznámej príčiny spať. Hoci bol už veľmi starý, nohy mu ešte vždy slúžili, pokiaľ sa podopieral paličkou. Za bezsenných nocí sa vytratil z postele, potichu, aby nezobudil svoju ženu, vzal si palicu a vyšiel z domu. Kráčal v tme, paličkou ťukal pred sebou, po tvári ho hladil nočný vánok. Na konci jeho poľa ležal ploský kameň a Baba Ajúb sa naň posadil. Sedel tam často hodinu i dlhšie, hľadel na hviezdy a oblaky, plávajúce povedľa mesiaca. Rozmýšľal o svojom dlhom živote a vzdával vďaku za všetku štedrosť a radosť, ktorej sa mu dostalo. Vedel, že chcieť viac, priať si ešte viac, by bola daromnosť. Šťastne si vzdychol a načúval vetru vanúcemu z hôr a švitoreniu nočných vtákov.

No raz za čas sa mu zazdalo, že uprostred týchto hlasov počuje aj iný zvuk. Zakaždým rovnaké vysoké cinganie zvončeka. Nechápal, prečo by mal počuť také čosi, sám v nočnej tme, keď všetky ovce a kozy spali. V daktoré razy si jednoducho povedal, že nič nepočul, inokedy však bol taký presvedčený o opaku, že volal do tmy: „Je tam niekto? Kto je tam? Ukáž sa!“ No nikdy neprišla odpoveď. Baba Ajúb tomu nerozumel. A rovnako nechápal, prečo ho pri počutí cvengotu vždy premkne akási vlna niečoho, čo mu pripadá ako úplný koniec smutného sna, ktorý ho zakaždým prekvapí ako neočakávaný poryv vetra. No po čase to ustalo. Prešlo to, ako ostatne prejde všetko. Pominulo.

Takže takto sa veci majú, chlapče. To je koniec príbehu.

Viac ti nemám čo povedať. A navyše, je už naozaj neskoro a ja som unavený a tvoja sestra aj ja musíme vstávať na svitaní. Tak. Teraz sfúkni sviečku, polož hlavu na vankúš a zavri oči! A dobre sa vyspi, Abdulláh! Rozlúčime sa ráno.

II) Jeseň 1952

Otec Abdulláha ešte nikdy neudrel. Preto keď to teraz spravil, keď ho plesol – pohlave, zboku, tesne naduchom – tvrdo, nečakane aotvorenou dlaňou – odprekvapenia vyhŕkli Abdulláhovi doočí slzy. Rýchlo zažmurkal, aby ich potlačil.

„Choď domov,“ precedil otec cezzaťaté zuby.

Abdulláh začul, ako sa vpredu rozvzlykala Pari.

Vtom ho otec udrel znova, silnejšie atentoraz poľavom líci. Abdulláhovi vystrelila hlava nabok. Očervenel vtvári azaliali ho ďalšie slzy. Začalo mu zvoniť vľavom uchu. Otec sa prihrbil anaklonil knemu tak tesne, že jeho tmavá vráskavá tvár celkom zatienila púšť, hory ioblohu.

„Povedal som ti, že máš ísť domov, chlapče,“ zopakoval smrzutým výrazom.

Abdulláh nevydal hláska, len sťažka preglgol aškúlil naotca, žmurkal mu dotváre, tieniac si zrak predslnkom.

Zmalého červeného vozíka prednimi úzkostne zakričala Pari vysokým roztraseným hlasom jeho meno. „Abolláh!“

Otec ho prebodol prenikavým pohľadom aunavene sa pobral kvozíku. Pari sa načiahla zosvojho lôžka avystrela ruky zaAbdulláhom. No Abdulláh sa nehol. Nechal ich vyraziť prvých. Potom si dlaňami pretrel oči avykročil.

Pochvíli doňho otec hodil malý kameň, tak ako deti vŠadbaghu hádzali skaly doParinho psa Šuja – až nato, že detváky chceli Šuja trafiť aublížiť mu. Otcova skalka dopadla neškodne asi meter odAbdulláha. Abdulláh zastal, no len čo sa otec sPari opäť pohli, pohol sa aj on aďalej sa zanimi ťahal ako tieň.

Keď napokon slnko prešlo zenitom, zastavil sa otec ešte raz. Otočil sa Abdulláhovým smerom, akoby čosi zvažoval, apotom mu pokynul rukou.

„Takže ty to nevzdáš,“ zahundral.

Zvozíka sa vystrčila Parina ruka arýchlo vkĺzla doAbdulláhovej. Pari sa naňho dívala uslzenými očami ausmievala sa štrbavým úsmevom, akoby ju nikdy nemohlo postretnúť nič zlé, pokým bude pojej boku Abdulláh. Obopol jej malú dlaň prstami, ako to robil každú noc, keď on ajeho malá sestra spali narozkladacom ležadle shlavami tesne prisebe asnohami spletenými dovedna.

„Mal si zostať doma,“ povedal otec. „Smamou asIqbalom. Tak ako som ti kázal.“

Abdulláh si pomyslel: To nie je moja mama, ale tvoja žena. Moju mamu sme pochovali. No zadržal slová, skôr ako stihli zaznieť.

„Tak teda dobre. Poď snami,“ povedal otec. „Ale potom žiadne vyplakávanie. Rozumel si?“

„Áno.“

„Varujem ťa. To nestrpím.“

Pari sa naAbdulláha zazubila. Pozrel dojej svetlých očí, naružové okrúhle líca azazubil sa tiež.

Aodvtedy kráčal Abdulláh povedľa vozíka, drgľujúceho najamovitom púštnom teréne, adržal Pari zaruku. Brat asestra si vymieňali tajné blažené pohľady, no takmer neprehovorili, aby nenamrzeli otca anezmarili si svoje znovunájdené šťastie. Dlhé úseky putovali sami, okrem nich troch ani živej duše, nič anik nadohľad, len hlboké rokliny medenej farby anekonečné pieskovcové útesy. Púšť, otvorená aširokánska, sa rozprestierala prednimi, akoby bola stvorená len alen prenich, sovzduchom nehybným, sálajúcim horúčosť, anebom vysokým amodrým. Narozpraskanej zemi sa ligotali kamienky. Jediný zvuk, ktorý Abdulláh počul, bolo jeho vlastné dýchanie arytmické vŕzganie kolies červeného vozíka, ktorý otec ťahal nasever.

Pochvíli zastavili, aby si odpočinuli vtieni zaobleného balvana. Otec sozastonaním pustil rúčku vozíka nazem. Zažmurkal, ako si preťahoval chrbát ajeho tvár sa natočila kslnku.

„Koľko ešte doKábulu?“ bol zvedavý Abdulláh.

Otec sa nanich zahľadel. Volal sa Sabúr. Mal tmavú pokožku aprísnu tvár, hranatú akostlivú, nos zakrivený ako zobák púštneho jastraba aoči posadené hlboko vlebke. Bol tenký ako prút, no neprestajná fyzická práca mu zocelila svaly, tesne ovinuté ako ratanové pásy okolo opierky prúteného kresla. „Zajtra poobede,“ odpovedal apodvihol si kústam vak navodu zhovädzej kože. „Ak nám to pôjde dostatočne rýchlo.“ Potiahol si poriadnym dúškom, ohryzok nakrku mu pritom stúpal aklesal.

„Prečo nás neodviezol strýko Nabi?“ spýtal sa Abdulláh. „Má auto.“

Otec naňho pregúlil oči.

„Neboli by sme museli merať túto cestu peši.“

Otec nepovedal nič. Zložil si zvrchhlavy čiapku ušpinenú odsadze arukávom košele si utrel pot zčela.

Zvozíka sa náhle vymrštil Parin prst. „Pozri, Abolláh!“ vzrušene skríkla. „Tam je ďalšie!“

Abdulláh sledoval jej prst, až vystopoval miesto všere balvana, kde ležalo pierko, dlhé asivé ako drevené uhlie, keď zhorí. Abdulláh knemu zašiel azodvihol ho zabrko.

Ofúkal zneho zrniečka prachu. Sokol, pomyslel si, ako ho pretáčal vprstoch. Možno holubica, alebo púštny škovránok. Toho dňa už videl mnoho takých. Nie, bude to sokol. Fúkol naň ešte raz apodal ho Pari, ktorá mu ho sradosťou vychmatla zruky.

Doma vŠadbaghu si Pari schovávala podvankúšom starú plechovú čajovú škatuľku. Dal jej ju Abdulláh. Škatuľka mala zahrdzavenú západku anajej veku bol nakreslený bradatý Ind vturbane adlhej červenej tunike, ktorý oboma rukami drží šálku pariaceho sa čaju. Škatuľka ukrývala všetky pierka, ktoré kedy Pari nazbierala – jej najchránenejší anajvzácnejší majetok. Tmavozelené asýto bordové kohútie perá; biele chvostové pierko zholubice; špinavohnedé vrabčie pierko, bodkované tmavými škvrnkami; ato, naktoré bola Pari najpyšnejšia, perleťovo zelené pávie pierko sveľkými nádhernými okami.

Pávie pierko dostala odAbdulláha dodaru preddvoma mesiacmi. Abdulláh sa dopočul ochlapcovi zosusednej dediny, ktorého rodina chovala páva. Jedného dňa, keď otec odišiel kopať kanály domesta južne odŠadbaghu, Abdulláh sa dotejto dediny vybral, vyhľadal chlapca apoprosil hoojedno pierko zpáva. Začali sa jednať. Nakonci Abdulláh súhlasil sobchodom: topánky zapierko. Cestou späť doŠadbaghu, spávím pierkom zastoknutým zapás nohavíc podkošeľou, rozpraskli sa mu päty nabosých nohách azanechávali nazemi krvavé šmuhy. Tŕne atriesky sa mu zarývali dochodidiel. Každý krok mu vystreľoval bolestivé šípy docelých nôh.

Keď prišiel domov, uvidel predchatrčou svoju nevlastnú matku Parvanu. Hrbila sa nadpecou tandúr, vktorej pripravovala ich každodenné placky naan. Rýchlo zahol zaobrovský dub, čo stál priich dome, ačakal, kým mama nedokončí prácu. Vyzeral spoza kmeňa stromu asledoval ju pripečení – plecnatú ženu sdlhými pažami, sdrsnou pokožkou narukách akrátkymi hrubými prstami; ženu sopuchnutou okrúhlou tvárou, ktorá nestelesňovala nič zladnosti motýľa, ktorého mala vmene.

Abdulláh veľmi chcel, aby ju vedel mať rád, tak ako miloval vlastnú mamu. Mamu, ktorá vykrvácala pripôrode Pari predtri apol rokom, keď bol Abdulláh sedemročný, ktorej tvár sa mu už takmer stratila zpamäti. Mamu, ktorá mu brala hlavu dodlaní apritískala si ju khrudi, ktorá ho hladkala polícach každý večer predspaním aspievala mu uspávanku:

Našla som maličkú smutnú vílu

vtieni papyrusového stromu.

Poznám tú maličkú smutnú vílu,

ktorú raz vnoci vietor odvial zdomu.

Kiežby mohol túto svoju novú mamu milovať rovnako! Amožno si Parvana tajne želá to isté, hútal si – aby ho mohla mať rada tak ako Iqbala, svojho poldruharočného syna, ktorého tvár vždy bozkáva aprektorého najmenšie zakašľanie či kýchnutie si hneď robí starosti. Alebo ako milovala svoje prvé dieťa, Omara. Omara zbožňovala. No Omar zomrel nanachladnutie predminulú zimu. Mal len dva týždne. Sotva mu Parvana aotec stihli dať meno. Bol jedným ztroch detí vŠadbaghu, ktoré zobrala nemilosrdná zima. Abdulláh si spomenul, ako vzáchvate žiaľu stískala zavinutú mŕtvolku. Spomenul si nadeň, keď ho pochovávali hore nakopci, nanepatrnú vyvýšeninu vzamrznutej zemi podcínovo sivou oblohou, na mullovo recitovanie modlitieb anavietor, čo rozprašoval ľadovosnehovú drvinu doočí smútiacich.

Abdulláh sa obával, že sa Parvana nazlostí, keď sa dozvie, že vymenil topánky zapávie pierko. Otec ťažko hrdlačil podnemilosrdným slnkom, aby mu ich mohol zaplatiť. Vyhreší ho, keď to zistí. Ba možno ho aj udrie, pomyslel si Abdulláh. Už predtým mu zopárkrát plesla. Mala silné, mohutné ruky – bodaj by nie, potoľkých rokoch dvíhania aopatrovania svojej invalidnej sestry, domnieval sa Abdulláh – atieto ruky vedia, ako švihnúť metlou alebo vylepiť presne mierené zaucho.

No kucti Parvane slúžilo, že keď aj niekedy udrela Abdulláha, nemala ztoho nijaké potešenie ani uspokojenie. Anebola neschopná nehy voči svojim nevlastným deťom. Boli časy, keď ušila Pari strieborno-zelené šaty zbalu látky, ktorú otec priniesol zKábulu. Časy, keď sprekvapujúcou trpezlivosťou učila Abdulláha, ako rozbiť dve vajíčka naraz bezporušenia žĺtka. Ačasy, keď im ukazovala, ako skrútiť šupky zkukuričného klasu azmeniť ich namalé bábiky – tak ako to robievala sosvojou sestrou, keď boli deti. Aukázala im, ako možno vyrobiť šaty pretieto bábiky zmalých útržkov látky.

No Abdulláh vedel, že sú to všetko gestá, skutky zpovinnosti, vychádzajúce zozdroja omnoho plytšieho ako žriedlo, doktorého začierala preIqbala. Ak by sa jednej noci ich dom vznietil vplameňoch, Abdulláh si bol istý, ktoré dieťa by Parvana vnáhlivom úteku schytila prvé. Dvakrát by nerozmýšľala. Koniec koncov, podstata je prostá: on aPari nie sú jej deti. Väčšina ľudí miluje svoje vlastné. Nedá sa nič robiť, on sosestrou jej nepatria. Zostali poinej žene.

Vyčkal, kým Parvana zaniesla chlieb dnu, potom sledoval, ako sa opäť vynorila zchatrče sIqbalom vjednej ruke alavórom bielizne poddruhou. Díval sa, ako pomaly kráča smerom kpotoku, až kým sa mu nestratila zdohľadu, apotom sa vkradol dodomu sbolesťou vchodidlách, ktorá pulzovala prikaždom dotyku zeme. Vizbe si sadol avkĺzol dostarých plastových sandálov, jedinej obuvi, ktorá mu zostala. Abdulláh vedel, že nebolo rozumné, čo vykonal. No keď si kľakol vedľa Pari, jemne ňou zatriasol, aby ju prebral zdriemot, aako kúzelník vytiahol spoza chrbta pierko, stálo to zato – zapohľad najej tvár, čo sa rozjasnila prekvapením apotom radosťou; zapečiatky bozkov najeho lícach, zato, ako sa chichotala, keď ju jemným končekom pierka pošteklil pobrade – aodrazu ho nohy vôbec neboleli.

Otec si znova utrel tvár rukávom. Podávali si navzájom vak svodou. Keď sa všetci napili, otec povedal: „Si unavený, chlapče.“

„Nie,“ povedal Abdulláh, hoci bol. Bol vyčerpaný. Aboleli ho nohy. Nebolo jednoduché putovať popúšti vsandáloch.

Otec zavelil: „Vlez dnu!“

Vovozíku si Abdulláh sadol zaPari chrbtom kdrevenej bočnici, akbruchu ahrudnej kosti sa mu pritlačili malé hrbolce sestrinho chudého chrbátika. Ako ich otec ťahal vpred, Abdulláh pozeral naoblohu, hory, narady zaradmi natesnaných zaoblených kopcov, jemne sa črtajúcich vdiaľke. Sledoval chrbát svojho otca, ako ich ťahá sosklonenou hlavou anohami vyrýva malé obláčiky červenohnedého piesku. Prechádzala okolo nich karavána nomádov Kuchi – prašný sprievod cinkajúcich zvončekov aryčiacich tiav, aakási žena sočami olemovanými hrubými tmavými tieňmi asvlasmi farby pšenice sa naAbdulláha usmiala.

Jej vlasy Abdulláhovi pripomenuli vlasy jeho mamy abolestne ponej zatúžil, pojej nehe, vrodenej spokojnosti aveselosti, pojej čistom úžase nadľudskou krutosťou. Spomenul si najej štikútavý smiech aostýchavosť, sakou niekedy skláňala hlavu. Mama mala jemnú postavu ipovahu ako éterická bytosť, uzučká vpáse, ktorej sa spod šálu nahlave vždy uvoľnil neposlušný prameň vlasov. Zakaždým sa čudoval, ako môže také drobné krehké telo pojať toľko radosti atoľko dobroty. Averuže ani nepojalo. Rozlievala sa znej všade, prúdila jej zočí. Otec, ten bol iný. Mal vsebe tvrdosť. Jeho oči pozerali naten istý svet ako oči mamine, apredsa videli len ľahostajnosť. Krutosť. Ustavičnú lopotu. Otcov svet bol neľútostný. Nič dobré neprišlo zadarmo. Ani láska. Zavšetko sa platilo. Aak bol človek veľmi chudobný, jeho menou bolo utrpenie. Abdulláh hľadel nachrastavú cestičku vsestriných vlasoch, najej úzke zápästie, prevesené cezbočnicu vozíka, avedel, že primaminom umieraní prešlo niečo znej doPari. Niečo zjej radostnej oddanosti, nevinnosti aprostoty, zjej neotrasiteľného optimizmu. Pari bola jediný človek nasvete, ktorý by ho nikdy nezranil, ba ani nemohol zraniť. Vniektoré dni mal Abdulláh pocit, že len Pari je jeho jediná skutočná rodina, ktorú ešte má.

Farby dňa sa pomaly rozptýlili dosivej avzdialené končiare hôr sa zmenili namatné siluety prikrčených obrov. Ešte počas dňa prechádzali niekoľkými dedinami, väčšina znich podobne rozťahaná aprašná ako Šadbagh. Malé štvorcové domce zpálenej hliny, niekedy postavené naúbočí kopca, niekedy narovine, prúžky dymu stúpajúce zostriech. Rady šnúr svisiacou bielizňou, ženy skrčené nadohňom privarení. Niekoľko topoľov, zopár sliepok, niekoľko kráv akôz avždy jedna mešita. Posledná dedina, ktorou prechádzali, susedila smakovým poľom, naktorom starý muž trhal makovice. Starec im zamával. Zakričal niečo, ale Abdulláh to nezachytil. Otec mužovi pozdrav opätoval.

Pari šepla: „Abolláh?“

„Áno?“

„Myslíš si, že Šujovi je smutno?“

„Myslím, že je vporiadku.“

„Nik mu neublíži?“

„Je to veľký pes, Pari. Vie sa brániť.“

Šuja bol naozaj veľký pes. Otec povedal, že voľakedy bol určite bojovým psom, pretože mu niekto prerazil uši achvost. Či sa mohol alebo chcel obraňovať, to bola iná záležitosť. Keď sa toto zatúlané zviera prvýkrát objavilo vŠadbaghu, detváky doňho hádzali kamene, pichali ho haluzami alebo zhrdzavenými spicami zbicykla. Šuja nikdy nekládol odpor. Časom dedinské deti prestalo baviť týrať ho anechali ho napokoji, ikeď Šujovo správanie zostalo opatrné, podozrievané, akoby nezabudol naprežité týranie.

Vyhýbal sa každému okrem Pari. PriPari strácal všetko sebaovládanie. Jeho láska knej bola nekonečná aničím neskalená. Ona bola jeho svetom. Každé ráno, keď zbadal, že Pari vychádza zdomu, vyskočil acelé telo sa mu chvelo. Kýpťom zmrzačeného chvosta divoko mával astepoval, akoby šliapal požeravom uhlí. Blažene okolo nej poskakoval. Sledoval Pari celý deň, bol jej doslova vpätách, avečer, keď sa ich cesty rozdelili, ležal vonku preddomom ako opustený chudáčik, vyčkávajúci ráno.

„Abolláh?“

„Áno.“

„Keď vyrastiem, budeme bývať spolu?“

Abdulláh sledoval, ako sa oranžové slnko spúšťa dole pooblohe ablíži sa khorizontu. „Ak budeš chcieť. Ale ty určite nebudeš.“

„Budem!“

„Budeš chcieť mať vlastný dom.“

„Ale môžeme byť susedia.“

„Možno hej.“

„Nebudeš bývať ďaleko.“

„Ačo keď ma budeš mať už dosť?“

Štuchla ho doboku palcom. „Nikdy ťa nebudem mať dosť!“

Abdulláh sa zaškeril popod fúz. „Tak fajn, vporiadku.“

„Budeš mi nablízku.“

„Áno.“

„Až kým nezostarneme.“

„Až kým nebudeme veľmi starí.“

„Navždy.“

„Áno, navždy.“

Pari sa otočila apozrela mu doočí. „Sľubuješ, Abolláh?“

„Sľubujem. Naveky anavždy.“

Neskoršie si otec vysadil Pari nachrbát aAbdulláh šiel vzadu atlačil prázdny vozík. Ako postupovali, upadol dobezmyšlienkovitého polospánku. Uvedomoval si len pohyb svojich kolien akropaje potu, čo mu stekali počele spod okraja čiapky navrchu hlavy. AParine nôžky, narážajúce naotcove bedrá. Aešte tieň otca asestry, predlžujúci sa nasivej púštnej dlažbe, ktorý sa odneho vzďaľuje, ak spomalí.

Túto najnovšiu prácu našiel otcovi strýko Nabi – bol to Parvanin starší brat, teda vskutočnosti Abdulláhov nevlastný strýko. Strýko Nabi pracoval ako kuchár ašofér vKábule. Raz zamesiac prišiel autom zKábulu doŠadbaghu. Jeho príchod vždy ohlásilo krátke atrhané trúbenie klaksóna ahulákanie hôrd dedinských detvákov, ktoré naháňali veľké modré auto sosvetlohnedou strechou aslesklými obrubami. Potľapkávali nárazníky aokná, kým strýko Nabi nevypol motor anevynoril sa zauta soširokým úsmevom, šarmantný štramák sdlhými bokombradami avlnitými čiernymi vlasmi sčesanými dozadu zčela, oblečený vpriveľkom obleku olivovozelenej farby sbielou slušivou košeľou ahnedými mokasínami. Každý sa prišiel naňho pozrieť, pretože sa priviezol autom, ikeď patrilo jeho zamestnávateľovi, apretože nosil oblek apracoval voveľkom meste, vKábule.

Otej práci povedal strýko Nabi otcovi naposlednej návšteve. Bohatí ľudia, prektorých pracoval, si chceli kdomu pristaviť malý hosťovský domček vzadu nadvore – kompletný, teda aj skúpeľňou, oddelený odhlavnej budovy– astrýko Nabi navrhol, aby si najali otca, ktorý ovládal robotu nastavenisku. Povedal mu, že práca bude dobre zaplatená adohotovenie bude trvať zhruba mesiac.

Otec sa naozaj vyznal vrobote nastavbách. Vživote pracoval už navšelijakých. Pokiaľ sa Abdulláh pamätal, otec si stále len hľadal robotu, klopal oddverí kdverám ako nádenník. Raz si náhodou vypočul, ako otec vraví dedinskému staršinovi aduchovnému, mullovi Šekibovi: Ak by som sa bol narodil ako zviera, mulla sáhib, prisahám, že by som prišiel nasvet ako robotná mulica. Občas otec zobral zosebou naroboty aj Abdulláha. Raz oberali jablká vmestečku, ktoré bolo vzdialené celý jeden deň cesty odŠadbaghu. Abdulláh si premietol vpamäti obraz otca stojaceho narebríku dosamého západu slnka, jeho prikrčené ramená, zvráskavený zátylok, uhorený slnkom, drsnú kožu jeho predlaktí, hrubé prsty, ktoré pootočením ajemným skrútnutím trhali jablká jedno zadruhým. Inokedy vinom mestečku vyrábali tehly nastavbu mešity. Otec vtedy ukázal Abdulláhovi, ako treba povyberať anahromadiť vhodnú zem, tú jej hlbšiu, svetlejšie sfarbenú vrstvu. Spolu preosiali hlinu, pridali sekanú slamu aplevy aotec ho trpezlivo učil, ako všetko vsprávnom pomere miešať svodou tak, aby sa zmes nestala tekutou. Vpriebehu posledného roka otec odpratával kamene. Prehadzoval zem lopatou, usiloval sa orať polia. Pracoval iscestármi prikladení asfaltu.

Abdulláh vedel, že otec sa obviňuje zosmrti Omara. Keby si bol vtedy našiel viac práce, alebo aspoň výnosnejšej, mohol kúpiť dieťaťu teplejšie ošatenie, hrubšie perinky amožno aj riadnu pec, ktorá by vyhriala dom. Presne to si myslel otec. Abdulláhovi síce odpohrebu oOmarovi slovka nepovedal, no Abdulláh to aj tak vedel.

Rozpamätal sa, že raz – bolo to niekoľko dní potom, čo zomrel Omar, videl, ako otec sedí sám podobrovským dubom. Dub prevyšoval všetko vŠadbaghu abol najstarším stromom vdedine. Otec hovoril, že by ho vôbec neprekvapovalo, keby ten dub pamätal ešte prechod armády cisára Bábura prijeho víťaznom ťažení naKábul začiatkom šestnásteho storočia. Otec vraj strávil polovicu detstva vtieni jeho masívnej koruny alebo šplhaním sa najeho široké, rozvetvené konáre. Otcov otec, Abdulláhov starý otec, natiahol povrazy nanajhrubšie konáre azavesil tam hojdačku, „vynález“, ktorý prežil nespočítateľné množstvo drsných ročných období anapokon isamotného starca. Otec spomínal, že sa natejto hojdačke hojdali sParvanou ajej sestrou Masúmou, keď boli deti.

Posledné dni bol však otec akosi vždy priveľmi unavený zpráce, keď ho Pari potiahla zarukáv sprosíkaním, či by ju nahojdačke nepohojdal dovysoka.

Možno zajtra, Pari.

Len nachvíľku, baba. Prosím, vstaň.

Teraz nie. Inokedy.

Nakoniec to vzdala, pustila mu rukáv arezignovane odišla. Zavše, keď sledoval, ako Pari odchádza, tvár sa mu zatiahla smútkom. Pretočil sa naležadle, potom si pritiahol deku azavrel ustaté oči.

Abdulláh si nedokázal predstaviť, že sa otec niekedy hojdal nahojdačke. Dokonca si nevedel predstaviť ani to, že aj otec bol kedysi dávno chlapec ako on. Chlapec! Bezstarostný, ľahkonohý, ušatý. Čo bezrozmyslu behá skamarátmi pošírych poliach. Otec, ktorého ruky boli samá jazva, atvár dokríža šrafovaná čiarami únavy. Otec, ktorý sa možno aj narodil slopatou vruke asblatom zanechtami.

Tej noci museli spať napúšti. Zjedli chlieb azvyšok varených zemiakov, čo im nabalila Parvana. Otec rozložil oheň anadplamene umiestnil kanvicu načaj.

Abdulláh ležal vedľa ohňa, schúlený podvlnenou prikrývkou zaPari, ktorá si oneho pritláčala studené chodidlá.

Otec sa zohol nadplameň azapálil si cigaretu.

Abdulláh sa pretočil nachrbát aPari sa mu prispôsobila anapasovala si líce dodôverne známej jamky podjeho kľúčnou kosťou. Vdýchol medený pach púštneho prachu apozrel naoblohu plnú hviezd, akoby ľadových kryštálikov, čo jednostaj blikali amihotali sa. Drobný kosák mesiaca kolísal vnáručí mátožne temnú siluetu svojho splnu.

Abdulláh sa vmyšlienkach vrátil kpredminulej zime, keď bolo všetko ponorené vtme, vietor prefukoval dnu oddverí, pomaly, ťahavo ahlasno hvízdal apískal zkaždej malej škáry vstrope. Vonku – obrysy dediny zahladené snehom. Noci dlhé abezhviezd. Dni krátke, šeré, slnko sa ukázalo zriedka, aj to len prekvapivo chvíľkovým zažiarením, aby sa vzápätí opäť stratilo. Vybavil sa mu Omarov vysiľujúci plač, potom jeho mĺkvosť, nato otec, ako tvrdohlavo vyrezáva drevenú doštičku skosákovitým polmesiacom, presne takým, ako teraz visí nadnimi, apotom ako doštičku zatĺka dotuhej zeme spálenej mrazom, kzáhlaviu malého hrobčeka.

Koniec jesene bol znova nadohľad. Zarohom si už brúsila zuby zima, hoci ani otec, ani Parvana onej nevraveli, akoby vyrieknutie toho slova mohlo urýchliť jej príchod.

„Otec,“ ozval sa Abdulláh.

Zdruhej strany ohniska otec ticho zahundral.

„Dovolíš mi, aby som ti pomáhal? Myslím – stavať hosťovský dom.“

Dym špirálovito stúpal zotcovej cigarety. Otec hľadel niekam ďaleko, dotmy.

„Otec?“

Otec sa pohniezdil naskale, kde sedel. „Azda by si mohol miesiť maltu,“ povedal.

„Neviem, ako sa to robí.“

„Ukážem ti. Naučíš sa.“

„Ačo ja?“ spýtala sa Pari.

„Ty?“ povedal otec pomaly. Potiahol si zcigarety apichol doohňa palicou. Malé rozptýlené iskry stúpali vmihotavom tanci dočerne tmy. „Budeš mať nastarosti vodu. Dbať nato, aby sme nikdy neboli smädní. Pretože človek nemôže pracovať, keď je smädný.“

Pari mlčala.

„Otec má pravdu,“ prisvedčil Abdulláh. Vycítil, že Pari si chce zašpiniť ruky, zliezť dole doblata aže je sklamaná úlohou, ktorú jej otec pridelil. „Beztvojej vody ten hosťovský dom nepostavíme.“

Otec zasunul palicu podrúčku kanvice načaj azdvihol ju zohňa. Položil ju nabok, aby trochu vychladla.

„Voľačo ti poviem,“ pokračoval. „Ty mi dokážeš, že sa vieš postarať, aby bolo dosť vody napitie, aja ti potom nájdem aj inú robotu.“

Pari nadvihla bradu apozrela naAbdulláha, tvár rozžiarená štrbavým úsmevom.

Spomenul si nachvíle, keď ako bábätko spávala najeho hrudi aon niekedy uprostred noci otvoril oči auvidel, ako sa naňho ticho škerí srovnakým výrazom natvári.

Vlastne on ju vychovával. Taká bola pravda. Hoci sám len dieťa. Desaťročné. Keď bola Pari dojča, jeho budila vnoci pišťaním abrblaním, to on sa sňou prechádzal anatriasal ju narukách vtme. Vymieňal jej mokré plienky. On Pari kúpal. Táto práca nepatrila kotcovým povinnostiam – bol predsa chlap – anavyše vždy chodil zpráce príliš ustatý. AParvana, práve tehotná sOmarom, sa len ťažko zobudila naParine potreby. Nemala trpezlivosť, aani silu. Atak starostlivosť pripadla Abdulláhovi, no jemu to vôbec neprekážalo. Robil to rád. Páčilo sa mu, že práve on jej pomáha učiť sa prvé kroky, že môže žasnúť nadjej prvými vyslovenými slovami. Veril, že je to jeho poslanie. Dôvod, prečo bol stvorený. Aby sa tu staral oPari, keď im Boh vzal mamu.

„Baba,“ ozvala sa Pari. „Povedz nám príbeh!“

„Ide noc,“ odvetil otec.

„Prosím!“

Otec bol odprírody uzavretý človek. Zriedkakedy vyslovil viac než dve posebe idúce vety. No sem-tam, zdôvodov, ktoré boli Abdulláhovi neznáme, sa niečo votcovi odomklo azačali sa zneho sypať príbehy. Atak zčasu načas zostali Abdulláh aPari predním napäto sedieť, kým Parvana buchotala hrncami vkuchyni, aon im rozprával príbehy, ktoré jemu rozprávala jeho stará mama ešte ako dieťaťu, auniesol ich dokrajín obývaných sultánmi a džinmi azlomyseľnými dévmi amúdrymi dervišmi. Inokedy si príbehy vymýšľal sám. Tvoril ich spontánne, bezpremýšľania, jeho rozprávky odhaľovali takú schopnosť predstavivosti asnenia, že to Abdulláha zakaždým prekvapovalo. Otec Abdulláhovi nikdy nepripadal bezprostrednejší, plnší života, obnaženejší apravdivejší ako vtedy, keď rozprával svoje príbehy. Akoby sa rozprávky stali prieduchmi dojeho nepriepustného, nevyspytateľného sveta.

Teraz však Abdulláh zvýrazu otcovej tváre vyčítal, že tejto noci rozprávka nebude.

„Je neskoro,“ zopakoval otec. Zodvihol kanvicu rohom šálu, ktorý mal omotaný okolo pliec, analial si čaj. Odfúkol paru aupil si dúšok. Jeho tvár svietila vplameňoch ohňa naoranžovo. „Akurát čas ísť spať. Zajtra je dlhý deň.“

Abdulláh natiahol prikrývku cezsvoju iParinu hlavu. Podňou ticho spieval Pari dozátylku:

Našiel som maličkú smutnú vílu

vtieni papyrusového stromu.

Pari, už ospalá, malátne zaspievala svoj verš:

Poznám tú maličkú smutnú vílu,

ktorú raz vnoci vietor odvial zdomu.

Azaokamih už odfukovala.

Abdulláh sa ponejakom čase zobudil azistil, že otec odišiel. Vystrašene sa posadil. Oheň bol takmer vyhasnutý, nezostalo zneho nič, iba niekoľko karmínovočervených škvrniek zuhlíkov. Abdulláhov prestrašený pohľad prebleskoval doľava, potom doprava, no nedokázal preniknúť tmu, ktorá bola odrazu nekonečná azadúšajúca. Cítil, že sa mu odkrvuje tvár. Srdce mu búšilo ako opreteky, napínal uši, zadržiaval dych.

„Otec?“ zašepkal.

Ticho.

Kdesi vhrudi narastala panika. Sedel celkom nepohnuto, telo vzpriamené anapäté, adlho počúval. Nič. Boli sami, on aPari, zavretí vobkľučujúcej tme. Opustení. Otec odich odišiel. Poprvý raz Abdulláh precítil ozajstnú rozľahlosť púšte isveta. Ako ľahko sa človek môže stratiť! Niet nikoho, kto by pomohol, nikoho, kto by ukázal cestu. Potom mu začala vŕtať vhlave horšia myšlienka. Otec je mŕtvy. Niekto mu podrezal krk. Banditi. Zabili ho ateraz obkolesujú jeho iPari, dávajú si načas, vychutnávajú si to, zabávajú sa.

„Otec?“ zavolal znova, teraz už ostrým, prenikavým hlasom.

Nijaká odpoveď.

„Otec?“

Volal ho znova aznova ahrdlo mu zvieralo akési neviditeľné klepeto. Už ani nevedel, koľkokrát aako dlho otca volal, ztmy však neprichádzala nijaká odpoveď. Predstavil si, že zozeme sa vydúvajú hory avnich sa ukrývajú tváre atie ho sPari zhora pozorujú azlomyseľne sa škeria. Zachvátila ho panika, šúverila mu vnútornosti. Roztriasol sa akvílil prerušovane sdychom. Cítil, že veľa nechýba azačne revať.

Vtom – kroky. Obrys sa zhmotnil ztmy.

„Myslel som si, že si odišiel,“ vykríkol roztrasene Abdulláh.

Otec si sadol vedľa tlejúcich zvyškov ohňa.

„Kde si bol?!“

„Spi, chlapče.“

„Neopustil by si nás! Však by si to neurobil, ocko?!“

Otec naňho pozrel, no vtme sa mu tvár rozmazala dovýrazu, ktorý Abdulláh nevedel rozlúštiť. „Zobudíš sestru.“

„Neopúšťaj nás!“

„Stačilo.“

Abdulláh si znova ľahol, sestru silno zovrel vnáručí, srdce mu bilo až vhrdle.

Abdulláh dosiaľ nikdy nebol vKábule. Všetko, čo otomto meste vedel, sa dozvedel zpríbehov, ktoré mu rozprával strýko Nabi. Prirobotách sotcom síce navštívil zopár menších mestečiek, ale nikdy nie skutočné mesto, no azrozprávania strýka Nabiho ho určite nič nemohlo dostatočne pripraviť navirvar azhon najväčšieho anajrušnejšieho zovšetkých afganských miest. Nakaždom kroku videl cestné semafory ačajovne areštaurácie aobchody sosklenými výkladmi apestrofarebnými vývesnými tabuľami. Autá hlučne frčali popreplnených uliciach, trúbili, mihali sa tesne pomedzi autobusy, chodcov abicykle. Koňmi ťahané gari cengotali hore-dolu pobulvároch, ich kolesá okované železnou obručou nadskakovali naceste. Chodníky, poktorých kráčal sPari asotcom, boli preplnené predavačmi, ponúkajúcimi cigarety ažuvačky, novinovými stánkami, kováčmi kujúcimi podkovy. Nakrižovatkách pískali napíšťalkách dopravní policajti vzle padnúcich uniformách arozhadzovali rukami autoritatívnymi gestami, naktoré zjavne aj tak nik nedbal.

Abdulláh sedel nalavičke nachodníku blízko mäsiarstva, Pari mal nakolenách ajedli zjedného kovového taniera pečenú fazuľu skoriandrovým čatní, ktorú im kúpil otec vpouličnom stánku.

„Pozri, Abolláh,“ zvolala Pari aukázala naobchod cezulicu. Vjeho výklade bola mladá žena, oblečená vprekrásne vyšívaných zelených šatách pošitých malými zrkadielkami akorálikmi. Mala dlhý farebne zladený priesvitný šál, strieborné šperky atmavočervené nohavice. Stála dokonale nepohnuto, bezmihnutia oka hľadela ľahostajne naokoloidúcich. Ani len prstom nehla, kým Abdulláh aPari nedojedli fazuľu, apotom ostala nepohnute tiež. Nadblokom domov Abdulláh uvidel obrovský plagát, ktorý visel zfasády jednej vysokej budovy. Bola naňom mladá pôvabná Indka uprostred poľa tulipánov vhustom daždi, laškovne prikrčená zaakýmsi bungalovom. Ostýchavo sa usmievala, mokré sárí tesne sledovalo krivky jej tela. Abdulláh uvažoval, či náhodou toto nie je to, čo strýko Nabi nazval kino, kam chodia ľudia pozerať filmy, adúfal, že vnastávajúcom mesiaci ich sPari strýko Nabi nanejaký film vezme. Pritej predstave sa šťastne, zoširoka usmial.

Znamodro vykachličkovanej mešity nahornom konci ulice sa práve rozľahlo ťahavé zvolávanie namodlitbu, keď Abdulláh uvidel, ako strýko zastáva sautom priobrubníku. Strýko Nabi, oblečený volivovom obleku, sa svižne vyhupol zosvojho šoférskeho sedadla, pričom dverami tesne minul mladého bicyklistu, oblečeného vdlhom prepásanom čapane, ktorý len-len že stihol skrútnuť kormidlo.

Strýko Nabi prebehol popred auto aobjal otca. Keď uvidel Abdulláha aPari, tvár mu rozkvitla doširokého úsmevu. Sklonil sa, aby bol narovnakej výške ako oni.

„Ako sa vám páči Kábul, decká?“

„Je tu veľký hluk,“ povedala Pari astrýko Nabi sa rozosmial.

„Veru hej. Tak poďte, vlezte dnu. Oveľa viac uvidíte zauta. Ošúchajte si nohy, skôr ako nastúpite. Sabúr, ty si sadni dopredu.“

Zadné sedadlo bolo chladné, tvrdé asvetlomodré, čo ladilo sexteriérom. Abdulláh sa poňom skĺzol koknu zasedadlom vodiča apomohol Pari vyštverať sa mu nakolená. Všimol si, že ľudia postávajúci vblízkosti nanich závistlivo pozerajú. Pari sa knemu zvrtla avzrušene sa usmiali jeden nadruhého.

Ako strýko Nabi šoféroval, sledovali mesto, rútiace sa popri nich. Povedal, že pôjde dlhšou cestou, aby videli čo-to zKábulu. Ukazoval nahorský hrebeň Tapa Maranjan anamauzóleum skupolovitou klenbou navrchole hory, hľadiace namesto. Povedal, že je tam pochovaný Nádir Šach, otec kráľa Záhira Šacha. Ukázal im aj pevnosť Bala Hissar navrchu masívu Koh-e-Širdawaza, ktorú, ako vysvetľoval, využívali Briti vdruhej vojne proti Afganistanu.

„Ačo je tamto, strýko Nabi?“ poklepal naokno Abdulláh, ukazujúc naveľkú žltú obdĺžnikovú budovu.

„To je Silo. Nová pekáreň.“ Nabi šoféroval jednou rukou anatiahol sa dozadu, aby mohol naAbdulláha žmurknúť. „Veľká poklona zaňu našim priateľom Rusom.“

Továreň, čo pečie chlieb, žasol Abdulláh apredstavil si Parvanu unich doma vŠadbaghu, ako utľapkáva ploské ovály chlebového cesta obočné steny ich hlinenej pece tandúr.

Nakoniec strýko Nabi zabočil dočistej širokej ulice lemovanej cyprusmi, posadenými vpravidelných vzdialenostiach. Domy tu boli elegantné aväčšie, ako tie najväčšie, čo kedy Abdulláh videl. Boli biele, žlté, svetlomodré. Väčšina mala niekoľko poschodí aobkolesovali ich vysoké múry sdvojitými kovovými bránami. Abdulláh si všimol niekoľko áut zaparkovaných priceste, podobných tomu, vktorom sedeli.

Strýko Nabi zatiahol napríjazdovú cestu skrášlenú úhľadne orezanými kríkmi. Zapríjazdovou cestou sa vypínali biele múry dvojposchodového, neuveriteľne rozľahlého domu.

„Aký ty máš veľký dom, strýko Nabi,“ vydýchla Pari aužasnuto gúľala veľkými očami.

Strýko Nabi sa smial, až sa mu hlava napleciach vyvrátila dozadu. „Tak to by bolo niečo! Ale nie, je to dom môjho zamestnávateľa. Práve sa sním idete zoznámiť. Takže sa teraz správajte, ako najslušnejšie viete.“

Dom vyzeral ešte impozantnejšie, keď strýko Nabi voviedol Abdulláha, Pari aotca dnu. Abdulláh odhadoval, že jeho veľkosť je dostatočná nato, aby obsiahla prinajmenšom polovicu domov vŠadbaghu. Cítil sa, akoby vstúpil do dévovho paláca. Záhrada navzdialenom konci bola nádherne upravená, sozáhonmi kvetov všetkých farieb, sprecízne zostrihanými kríkmi dovýšky kolien, abola osadená ovocnými stromami – Abdulláh rozoznal čerešne, jablone, marhule agranátovníky. Zdomu donej viedol zastrešený prístavok – strýko Nabi povedal, že ho volajú veranda –, ktorý bol ohradený nízkym oplotením, pokrytým spleťou zelených popínavých rastlín. Cestou domiestnosti, kde ich príchod očakávali pán apani Wahdatiovci, Abdulláh zvedavo nakukol dokúpeľne,oktorej im strýko Nabi rozprával. Mala porcelánovú toaletu, ligotavé umývadlo akohútiky bronzovej farby. Abdulláha, ktorý týždeň čo týždeň celé hodiny vláčil kýble vody zšadbaghskej verejnej studne, ohromil život, kde je voda kdispozícii najednoduché pootočenie kohútika.

Abdulláh si nikdy vživote tak intenzívne neuvedomil vlastnú nečistotu.

Pari klopila oči natanier koláčikov, položený nasklenenom stole prednimi. Abdulláhovi ani vosne nenapadlo, že existuje toľko druhov sladkostí. Čokoládové koláčiky tvaru prsta sošpirálkami krému, malé okrúhle, soranžovou náplňou uprostred, zelené sušienky vtvare lístka avšelijaké iné.

Otec jemne prikývol. „Každý len pojednom,“ povedal tichým hlasom.

„Amôžem sa spýtať natvoje dojmy?“

„To áno.“