Headhunters - Lovci mozgov
Author: Jo Nesbo
Date: 2016-05-24T22:00:00+00:00
Description: Roger Brown pokladá sám seba za najlepšieho a najväčšmi nedoceneného headhuntera – lovca mozgov v Nórsku. Má príliš peknú manželku, príliš drahú vilu a žije si nad pomery. Kontakty získané vďaka práci využíva na krádeže umeleckých diel.
Publisher: Ikar

Jo Nesbø

HODEJEGERNE

Copyright © Jo Nesbø 2008

Translation © Jozef Zelizňák 2011

Jacket design © Marcell Bandicksson, City Rain Design

Author photo © Cato Lein

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2745-3

Prológ

Zrážka dvoch vozidiel je jednoduchý fyzikálny jav. Zdanlivo o všetkom rozhoduje náhoda, no každá náhoda sa dá vysvetliť rovnicou – sila krát čas rovná sa mnohonásobná zmena rýchlosti. Dosaďte na miesto premenných náhody a získate jednoduchý, pravdivý a nemilosrdný príbeh. Hovorí aj o tom, čo sa stane, keď sa plne naložený kamión s hmotnosťou dvadsaťpäť ton, pohybujúci sa rýchlosťou osemdesiat kilometrov za hodinu, zrazí s rovnako rýchlym osobným autom s hmotnosťou tisícosemsto kilogramov. Vzhľadom na náhodné položky – miesto kolízie, typ karosérie a poloha ľudských tiel – existuje množstvo variácií tohto príbehu, no všetky majú dva spoločné znaky: odohrá sa veľká tragédia. A osobné auto má vážny problém.

Vládne zvláštne ticho. Počujem, ako v korunách stromov šuští vietor a korytom rieky sa valí voda. Moja ruka je meravá, visím dole hlavou uväznený v zmesi mäsa a ocele. Z podlahy nado mnou kvapká krv a benzín. Podo mnou, na streche auta so šachovnicovým vzorom ležia manikúrové nožničky, odtrhnutá ľudská ruka, dvaja mŕtvi a otvorená kozmetická taška. Biela kráľovná je zničená, ja som vrah a nikto tu vnútri nedýcha. Ani ja nie. Preto čoskoro zomriem. Zavriem oči a vzdám to. Je úžasné to vzdať. Už nechcem dlhšie čakať. Preto musím čím skôr vyrozprávať tento príbeh, túto variáciu, toto rozprávanie o vzájomných polohách ľudských tiel.

ČASŤ I

PRVÉ INTERVIEW

1 / Kandidát

Kandidát sa trasie od strachu. Navliekli ho do výzbroje od Gunnara Øyeho, do sivého obleku značky Ermenegildo Zegna, do ručne šitej košele od Borelliho a vínovočervenej kravaty s jemným vzorom, odhadol som ju na Cerruti 1881. Topánkami som si bol istý: ručne šitý Ferragamo. Sám som mal jeden pár.

Papiere na stole predo mnou mi prezradili, že kandidát sa pýši diplomom so slušným priemerom z Obchodnej akadémie v Bergene, pôsobením v parlamente za Pravicovú stranu a štyrmi rokmi úspešnej práce na riadiacom poste stredne veľkého nórskeho podniku.

Jeremias Lander mal napriek tomu strach. Horná pera sa mu leskla od potu.

Priložil si k nej pohár s vodou, ktorý na nízky stôl medzi nás už predtým postavila moja sekretárka.

„Navrhujem...“ začal som a usmial sa. Nie tým otvoreným, bezprostredným úsmevom, ktorý kohokoľvek prizve do svojho tepla, nie tým neserióznym. Ale zdvorilým, vlažným úsmevom, ktorý podľa odbornej literatúry svedčí o profesionalite, objektivite a analytickom prístupe interviewujúceho. Práve absencia citov presvedčí kandidáta o jeho integrite. A vďaka tomu – tiež podľa odbornej literatúry – kandidát predstaví triezvejší a objektívnejší obraz samého seba v presvedčení, že akákoľvek pretvárka bude odhalená, že jeho preháňanie prehliadnu a taktizovanie potrestajú. Svoj úsmev som však neprevzal z odbornej literatúry. Kašlem na odbornú literatúru, všetky tie knihy sú len kvalifikovaný bullshit rôzneho stupňa. Na všetko mi stačí deväťstupňový model výsluchu od trojice Inbaud, Reid a Buckley. Usmievam sa tak preto, lebo taký som: profesionálny, analytický a citovo neangažovaný. Som lovec mozgov. Nie je na tom nič zložité. Som kráľ.

„Navrhujem,“ začal som ešte raz. „Aby sme pokračovali tým, že mi prezradíte niečo o svojom živote mimo pracoviska.“

„Mám taký?“ Jeho smiech sa pohyboval o pol druha tóna vyššie, ako treba. Ak už odpálite takýto suchý vtip v pracovnom pohovore, je mimoriadne nešťastné, keď sa na ňom sami zasmejete a zároveň civiete na príjemcu, či ho pochopil.

„Verím, že áno,“ odsekol som a jeho smiech sa rýchlo zmenil na kašeľ. „Vedenie firmy kladie dôraz na to, aby jej budúci najvyšší šéf viedol harmonický život. Hľadajú človeka, ktorý zopár rokov firmu potiahne, typ bežca na dlhú trať, ktorý si vie rozložiť sily. Nie takého, čo vyhorí po štyroch rokoch.“

Jeremias Lander prikývol a preglgol ďalší hlt vody.

Bol odo mňa o takých štrnásť centimetrov vyšší a o tri roky starší. Mal teda tridsaťosem. Na túto pozíciu mu zopár rokov chýbalo. Uvedomoval si to, aj preto si vlasy pri spánkoch jemne nafarbil do siva. Nevidel som to po prvý raz. Zažil som totiž už kadečo. Aj kandidátov, ktorých trápili spotené dlane, a tak si do vrecka saka vkladali kriedu, aby mi mohli stisnúť ruku na pozdrav dokonale suchou a bielou dlaňou. Lander nasucho prehĺtal. Poznačil som si: MOTIVOVANÝ. ORIENTOVANÝ NA RIEŠENIA.

„Takže bývate v Osle?“ spýtal som sa.

Prikývol: „V štvrti Skoyen.“

„A ženatý ste s...“ Zalistoval som v papieroch, nasadil nedočkavý výraz, ktorý má kandidáta upozorniť, že od neho očakávam iniciatívu.

„S Camillou. Sme manželia už desať rokov. Máme dvoch synov. Obaja chodia do školy.“

„Ako by ste charakterizovali svoje manželstvo?“ spýtal som sa bez toho, aby som zdvihol zrak. Dal som mu dve sekundy na nádych a pokračoval som, skôr ako si stihol pripraviť odpoveď. „Naozaj sa ešte pokladáte za manželov, keď ste, odhliadnuc od spánku, za posledných šesť rokov strávili dve tretiny svojho života v práci?“

Pozrel som sa mu do očí. Jeho zmätený pohľad som čakal. Nebol som predsa konzekventný. Na jednej strane od neho žiadam harmonický život. No zároveň očakávam plné pracovné nasadenie. To sa nedá spojiť. Štyri sekundy sa nadychoval na odpoveď. Pridlho. Minimálne o sekundu dlhšie. „Verím, že áno.“

Sebaistý, nacvičený úsmev. Ale nie dosť. Na mňa nie. Otočil proti mne moje vlastné slová, a keby za tým bola jeho úmyselná irónia, vnímal by som to ako plus. On sa však, žiaľ, len podvedome opičil po mužovi, ktorého vnímal ako nadradeného. NÍZKE SEBAVEDOMIE, poznačil som si. On teda len verí, nevie, nevyjadruje svoje vízie, nečíta v krištáľovej guli, neuvedomuje si, že minimálnou požiadavkou na post šéfa je to, aby pôsobil vševedúco a vizionársky.

NIE JE IMPROVIZÁTOR, POD TLAKOM STRÁCA NADHĽAD.

„Vaša žena pracuje?“

„Áno. V advokátskej kancelárii v centre mesta.“

„Tradične od deviatej do štvrtej?“

„Áno.“

„A kto z vás zostáva doma, keď sú deti choré?“

„Ona. Niclas s Andersom sú, našťastie, mimoriadne zriedka...“

„Takže si neplatíte nikoho, kto by vám pomáhal v domácnosti?“

Zaváhal ako každý kandidát. Akú odpoveď chce počuť druhá strana? Je však až zvláštne, ako zriedka sa ľudia rozhodnú klamať. Jeremias Lander zavrtel hlavou.

„Pán Lander, pôsobíte na mňa, že máte športového ducha.“

„Áno, pravidelne športujem.“

Neváhal ani okamih. Každý vie, že firmy nemajú záujem o šéfov, ktorých pri prvej fyzickej námahe obchádza infarkt.

„V lete beháte a v zime bežkujete? Hádam správne?“

„Samozrejme. Celá naša rodina má rada hory. A vlastníme chatu v kopcoch, kúsok od Osla.“

„Myslel som si. A máte, samozrejme, aj psa.“

Zavrtel hlavou.

„Nie? Ste, nebodaj, alergický?“

Rozhodne zavrtel hlavou. Poznačil som si: MOŽNO MU CHÝBA HUMOR.

Potom som sa oprel a akože zamyslene spojil končeky prstov. Samozrejme, zbytočne arogantné gesto. Čo mám povedať na svoju obranu? Som prosto taký. „Pán Lander, na akú sumu si ceníte svoje renomé? A ako ho máte poistené?“

Zvraštil spotené čelo, márne sa snažil pochopiť, kam mierim svojou otázkou. Prešli dve sekundy, potom rezignovane pokrčil plecom.

„Ako to myslíte?“

Vzdychol som si, akoby som to považoval za samozrejmosť. Poobzeral som sa po miestnosti a zatváril sa ako učiteľ, čo hľadá vhodné prirovnanie. Našiel som ho ako vždy na stene.

„Pán Lander, zaujímate sa o umenie?“

„Trochu. Moja žena viac.“

„Aj moja. Vidíte tamten obraz?“ Kývol som smerom k dielu Sara gets undressed, dva metre vysokému obrazu ženy v zelenej sukni, ktorá si cez hlavu práve preťahuje červený pulóver. „Darovala mi ho žena. Autor sa volá Julian Opie a obraz je hoden štvrť milióna. Máte doma umelecké dielo podobnej hodnoty?“

„Vlastne áno.“

„Gratulujem. Vidíte na tomto obraze, že je toľko hoden?“

„Ťažko.“

„Presne tak, ťažko. Celý obraz tvorí len pár ťahov štetcom, hlava ženy je kruh, nula bez tváre, farby sú monotónne, bez akýchkoľvek odtieňov. Okrem toho je urobený na počítači, dvoma kliknutiami vám ho vytlačím miliónkrát.“

„Bože.“

„Jediná vec – skutočne jediná – , ktorá dáva tomu obrazu hodnotu štvrť milióna, je renomé umelca. Chýr o tom, že je dobrý, dôvera trhu k mužovej genialite. Lebo genialita sa nedá presne opísať, nikto ju nespozná na prvý pohľad. A tak je to aj so šéfmi firiem, pán Lander.“

„Rozumiem. Renomé. Ide o dôveru, ktorá zo šéfa vyžaruje.“

Poznačil som si: NIE JE IDIOT.

„Presne tak,“ pokračoval som. „Ide výlučne o renomé. Nielen v otázke šéfovej odmeny, ale dokonca aj v burzovej hodnote podniku. Čo za umelecké dielo to vlastníte? Akú má hodnotu?“

„Litografiu Edvarda Muncha. Brošňa. Presnú cenu vám nepoviem, ale...“

Gestom som mu naznačil, aby pokračoval.

„Keď bola naposledy na aukcii, ohodnotili ju na nejakých tristopäťdesiattisíc,“ dodal.

„Ako ju máte poistenú proti krádeži?“

„Máme kvalitný poplachový systém,“ odvetil. „Od firmy Tripolis. Používajú ho aj všetci susedia.“

„Tripolis je dobrý, hoci drahý. Mám ho aj ja,“ prikývol som. „Stojí ma ročne asi osemtisíc. Koľko ste investovali do ochrany vášho osobného renomé?“

„Ako to myslíte?“

„Dvadsaťtisíc? Desať? Menej?“

Pokrčil plecom.

„Ani deravý groš,“ odvetil som zaňho. „Váš životopis a kariérny postup je hoden desaťkrát viac ako ten váš obraz. Každý rok. Napriek tomu vám túto hodnotu nikto nestráži. Zrejme to podľa vás nie je potrebné. Myslíte si, že vaše výsledky hovoria za seba. Mýlim sa?“

Lander neodpovedal.

„Nemýlim sa,“ nadýchol som sa, naklonil sa k nemu bližšie a stíšil hlas, akoby som sa mu chystal prezradiť tajomstvo. „Svet je však o čomsi inom. Za svet hovoria Opieho obrazy, zopár čiarok a niekoľko núl bez tváre. Obrazy sú nič, renomé všetko. A práve renomé vám vieme ponúknuť.“

„Renomé?“

„Patríte k šiestim vhodným kandidátom na túto pozíciu. Podľa mňa ju však nedostanete. Na takúto prácu vám chýba renomé.“

Otvoril ústa, akoby chcel protestovať. No mlčal. Prudko som sa oprel do stoličky, ktorá bolestne zaškrípala.

„Panebože, chlape, vy ste sa o toto miesto uchádzali dobrovoľne! Prvá vec, ktorú ste mali urobiť, bolo nájsť si kontaktnú osobu, ktorá by na vás upriamila našu pozornosť, a následne sa tváriť, že o ničom neviete. Špičkového šéfa musia lovci mozgov naháňať, nemá sa im ponúkať naporciovaný a pripravený na konzumáciu.“

Postrehol som, že moje slová dosiahli želaný účinok. Otriasli ním. Toto nebol pohovor z tradičných príručiek Cutého, Disca či z ďalších nahlúplych a nepoužiteľných dotazníkov, čo produkovali v podstate primitívni psychológovia a takzvaní odborníci na ľudské zdroje. Opäť som stíšil hlas.

„Verím, že keď to dnes popoludní oznámite svojej žene, nebude veľmi sklamaná. Vysnená pozícia vám totiž unikla pomedzi prsty. Ani tento rok sa vaša kariéra nepohne z miesta. Rovnako ako minulý rok...“

Strhol sa. Zásah do čierneho. Samozrejme. Roger Brown v akcii, v súčasnosti najväčšia hviezda na nebi personálnych agentúr.

„Minulý... ako minulý rok?“

„Azda sa mýlim? Uchádzali ste sa o pozíciu v Denje. Majonézy a pečeňové paštéty, neboli ste to vy?“

„Myslel som si, že ide o dôverné informácie,“ krotko zamrmlal Lander.

„Veď aj ide. No mojou úlohou je mapovanie uchádzačov. A tak ich mapujem. Metódami, ktoré mám k dispozícii. Pán Lander, vo vašej pozícii nie je múdre neúspešne sa uchádzať o pracovné miesta.“

„V mojej pozícii?“

„Vaše podklady, pracovné výsledky, testy aj môj osobný dojem z nášho stretnutia mi hovorí, že na to máte. Chýba vám len renomé. A hlavným pilierom renomé je exkluzivita. Uchádzanie sa o pracovné pozície bez ladu a skladu nabúrava exkluzivitu. Musíte byť šéfom, ktorý nehľadá výzvy, iba jedinú výzvu. Jedinú pozíciu, ktorú vám ponúknu na striebornom podnose.“

„Kto mi ju ponúkne?“ spýtal sa a pokúsil sa o sebavedomý úškrn. Už nefungoval.

„Rád by som vás vzal pod naše krídla. Už sa neuchádzajte o ďalšie pozície. Keď vám zavolá nejaká personálna agentúra a ponúkne vám na prvý pohľad lákavú pozíciu, odmietnite ju. Držte sa pri nás. Buďte exkluzívny. Vybudujeme vám renomé a budeme vám ho strážiť. Budeme preň to, čo je Tripolis pre váš dom. Do dvoch rokov sa vrátite z pracovného pohovoru k vašej žene s oveľa parádnejšou pozíciou, o akej hovoríme dnes. To vám sľubujem.“

Jeremias Lander si palcom a ukazovákom prechádzal po dôkladne oholenej brade. „Hm. Vyvíja sa to trochu iným smerom, než som predpokladal.“

Porážka ho trochu upokojila. Naklonil som sa k nemu ešte bližšie. Vystrel som otvorené dlane a hľadel mu priamo do očí. Výskumy dokázali, že sedemdesiatosem percent prvého dojmu v pracovnom pohovore vychádza z reči tela a len osem percent z toho, čo človek skutočne povie. Zvyšok ovplyvňuje oblečenie, pach z podpazušia a úst, obrazy na stenách. Reč tela som ovládal dokonale. A práve v tejto chvíli vyjadrovala otvorenosť a dôveru. Konečne som Landerovi ponúkol svoje teplo.

„Pán Lander, teraz ma pozorne počúvajte. Zajtra sa s jedným z kandidátov stretne šéf predstavenstva a ekonomický riaditeľ. Chcem, aby sa zoznámil aj s vami. O dvanástej vám to vyhovuje?“

„Výborne.“ Odpovedal bez toho, aby sa musel tváriť, že si potrebuje skontrolovať voľný termín v kalendári. Hneď mi bol sympatickejší.

„Chcem od vás, aby ste si ich pozorne vypočuli a následne zdvorilo zhrnuli dôvody, prečo o pozíciu už nemáte záujem. Vysvetlíte im, že túto výzvu už nehľadáte, a zaželáte im veľa šťastia.“

Lander sklonil hlavu nabok. „A takéto odskočenie nebudú pokladať za neseriózne?“

„Budú ho pokladať za ambiciózne,“ odvetil som. „Budú vás považovať za človeka, ktorý si je vedomý svojej ceny a ponúka exkluzívne služby. A to je začiatok príbehu, ktorý nazývame...“ Naznačil som mu rukou, aby dokončil.

Usmial sa. „Renomé?“

„Renomé. Sme dohodnutí?“

„Do dvoch rokov.“

„To vám garantujem.“

„A ako to chcete garantovať?“

Poznačil som si. OKAMŽITE PRECHÁDZA DO ÚTOKU.

„Lebo na jednu z tých pozícií vás odporučím.“

„A čo potom? Veď vy nerozhodujete.“

Opäť som privrel oči. Tento výraz moja manželka Diana nazývala ospalý lev, sýty vládca. Mal som to rád.

„Pán Lander, moje odporúčanie rovná sa klientovo rozhodnutie.“

„Ako to myslíte?“

„Tak ako sa vy už nebudete uchádzať o pozíciu, keď nebudete mať istotu, že ju dostanete, ani ja som klientovi nikdy nedal odporúčanie, ktorým by sa neriadil.“

„Naozaj nie? Nikdy?“

„Nikto si taký prípad nepamätá. Ak si nie som stopercentne istý, že zákazník moje odporúčanie prijme, radšej neodporučím nikoho a nechám priestor konkurencii. Hoci aj mám troch skvelých kandidátov a som si istý na deväťdesiat percent.“

„Prečo nie?“

Usmial som sa. „Odpoveď sa začína na r. Vybudoval som si na ňom celú kariéru.“

Lander pokýval hlavou a usmial sa. „Pán Brown, hovorí sa o vás, že ste tvrdý. Teraz chápem, čo tým ľudia myslia.“

Opätoval som mu úsmev a vstal som. „A teraz vám navrhujem jedno. Choďte domov a svojej milej pani manželke povedzte, že ste sa rozhodli túto pozíciu odmietnuť a mieriť vyššie. Myslím si, že vás čaká príjemný večer.“

„Pán Brown, prečo toto pre mňa robíte?“

„Pretože naša provízia od vášho budúceho zamestnávateľa predstavuje tretinu vášho hrubého ročného platu. Vedeli ste, že Rembrandt chodieval na aukcie, aby zvyšoval ceny vlastných obrazov? Prečo by som vás mal predať za dva milióny, keď vás s trochu vyšším renomé môžem predať za päť? Žiadame len to, aby ste sa nás držali. Sme dohodnutí?“ Podal som mu ruku.

Rýchlo ju prijal. „Pán Brown, mám pocit, že ide o vzájomne výhodnú dohodu.“

„Súhlasím,“ prikývol som a do pamäti som si zapísal, že skôr, než sa stretne s mojím klientom, poučím ho, ako správne podávať ruku.

Len čo Jeremias Lander odišiel, do mojej kancelárie vstúpil Ferdinand.

„Bože,“ vystrúhal grimasu a teatrálne zamával rukou. „Eau de camouflage.“

Prikývol som a otvoril okno, aby sa vyvetralo.

Ferdinand tým chcel naznačiť, že posledný kandidát sa prisilno navoňal, aby prehlušil nervózny pot, ktorý sa v našej brandži šíri vo výsluchových miestnostiach.

„Aspoňže to bol Clive Christian,“ odvetil som. „Kúpila mu ho manželka. Tak ako oblek, topánky, košeľu aj kravatu. Napadlo jej aj to, aby si okolo spánkov nafarbil vlasy nasivo.“

„To vieš odkiaľ?“ Ferdinand si sadol na stoličku, kde ešte pred chvíľou sedel Lander, no ihneď vyskočil, keď zacítil, že ľudské teplo z nej ešte nevyprchalo.

„Keď som otvoril schránku manželka, celý zbledol,“ vysvetlil som. „A to som mu len pripomenul, aká bude sklamaná, keď sa vráti domov s neúspechom.“

„Schránka manželka! Roger, odkiaľ berieš tie prirovnania?“ Ferdinand si sadol na druhú stoličku, položil nohy na stôl, mimochodom, veľmi slušnú kópiu kaviarenského stolíka od Noguchiho, a vzal si pomaranč. Keď ho šúpal, takmer neviditeľná sprcha z ovocia mu striekala na čerstvo vyžehlenú košeľu. Na to, že bol homosexuál, vedel byť až neuveriteľný bordelár. A na lovca mozgov zasa neuveriteľne homo.

„Inbaud, Reid a Buckley,“ odvetil som.

„Už si mi ich spomínal,“ prikývol Ferdinand. „O čo vlastne ide? Je to lepšie ako Cuté?“

Zasmial som sa. „Ferdinand, to je deväťstupňový model výsluchu, ktorý používa FBI. Samopal vo svete gumipušiek, nástroj, ktorý ti razí cestu vpred, ktorý neberie zajatcov a prináša rýchle a jasné výsledky.“

„O akých výsledkoch presne hovoríš?“

Vedel som, o čo Ferdinandovi ide. Vôbec mi to neprekážalo. Chcel vedieť, v čom som iný, vďaka čomu som najlepší a on – zatiaľ – nie. Dal som mu všetko, čo potreboval. Pretože také sú pravidlá. O poznanie sa človek musí podeliť. Aj tak nikdy nebude lepší ako ja, na večné veky bude chodiť do práce v košeli, čo páchne citrusom, a uvažovať nad tým, či niekto pozná model, metódu či tajomstvo lepšie ako on.

„Podrobenie,“ vypočítaval som. „Priznanie. Pravda. Stavia na veľmi jednoduchých princípoch.“

„Ako napríklad?“

„Napríklad sa začneš podozrivého pýtať na rodinu.“

„No a?“ zamračil sa Ferdinand. „To robím aj ja. Fakt, že môžu hovoriť o známej téme, o niekom blízkom, im dá pocit istoty. Okrem toho sa mi tým otvoria.“

„Presne tak. Zároveň ti to však dá možnosť zmapovať ich slabiny. Nájsť ich Achillovu pätu. A to poznanie neskôr počas výsluchu využiješ.“

„Čo to máš za terminológiu?“

„Neskôr počas výsluchu budete hovoriť o tragédii, o tom, čo sa stalo, o vražde, z ktorej je podozrivý, pre ktorú sa teraz cíti sám a všetkými opustený a chce sa len ukryť pred celým svetom. Vtedy na stôl položíš papierové vreckovky akurát tak ďaleko, aby ich nedočiahol.“

„Prečo?“

„Výsluch sa dostáva do svojho prirodzeného crescenda a prišiel čas zatlačiť na city. Spýtaš sa ho, čo si pomyslia deti, keď sa dozvedia, že ich otec je vrahom.

A vtedy, keď mu začnú tiecť slzy, mu podáš vreckovku. Zrazu budeš ten, kto mu chce pomôcť, kto ho chápe, komu sa môže zdôveriť. Hovoriť o tej hlúpej, hlúpej vražde, za ktorú v podstate ani nemôže.“

„O vražde? Fakt nechápem, o čom točíš. My naberáme ľudí, však? Nepokúšame sa ich dostať do basy za vraždu.“

„Ja áno,“ odsekol som a vzal som si sako z operadla. „Práve preto som najlepší lovec mozgov v meste. Mimochodom, zajtra o dvanástej ťa píšem na interview Landera so zákazníkom.“

„Mňa?“

Vyšiel som na chodbu. Ferdinand mi bol v pätách. Spoločne sme prešli okolo dvadsiatich piatich kancelárií, čo spolu tvorili firmu Alfa, stredne veľkú personálnu agentúru, ktorej sa podarilo prežiť už pätnásť rokov a produkovať pritom ročný zisk medzi pätnástimi a dvadsiatimi miliónmi nórskych korún, ktoré po vyplatení našich veľmi skromných odmien končili vo vrecku štokholmského majiteľa.

„To je malina. Všetky podklady máš v systéme. Okej?“

„Okej,“ prikývol Ferdinand. „S jednou podmienkou.“

„S podmienkou? Veď to ja ti robím službu.“

„Tá vernisáž tvojej ženy dnes večer...“

„Čo s ňou?“

„Môžem prísť?“

„Si pozvaný?“

„Veď práve. Som?“

„Ťažko.“

Ferdinand zmeravel a o chvíľu mi zmizol zo zorného poľa. Kráčal som ďalej, dobre vediac, že stojí so spustenými ramenami a smutne hľadí za mnou, lebo sa mu ani dnes nepodarí pripiť si sektom s celebritami mesta, s kráľovnami noci, s boháčmi a s tými, ktorí udávajú trend. Nestane sa súčasťou smotánky, ktorá prichádza na Dianine vernisáže, nenadviaže kontakt s potenciálnymi kandidátmi na pracovné pozície, na spoločnú noc či inú hriešnu súlož. Chudák.

„Roger?“ zakričalo na mňa dievča z recepcie. „Máš tu dva hovory. Jeden...“

Ani som nezastal. „Oda, prosím, teraz nie. Idem na trištvrte hodiny von. Nepreberaj odkaz.“

„Ale...“

„Ak to je dôležité, zavolajú neskôr.“

Oda je šikovné dievča, len potrebuje ešte trochu cviku. Alebo sa volá Ida?

2 / Terciárny sektor

Čerstvá slaná chuť výfukových plynov vjesennom vzduchu mi pripomenula more, ťažbu ropy anórsky HDP. Šikmé slnečné lúče sa trblietali nastenách kancelárskych budov, ktoré vrhali ostré pravouhlé tiene napriestor, čo kedysi patril dopriemyselnej zóny mesta. Teraz sa zneho stala súčasť Osla spridrahými obchodmi, pridrahými bytmi apridrahými kanceláriami prepridrahých konzultantov. Zmiesta, kde som teraz stál, som videl až tri fitnes centrá, všetky beznádejne plné odrána dovečera. Úctivo ma pozdravil mladý chalan vobleku odCornelianiho asbifľošskými okuliarmi naočiach. Prešiel okolo mňa, kývnutím hlavy som mu pozdrav veľkoryso opätoval. Netušil som, okoho ide. Určite však patril dokonkurenčnej personálnej agentúry. Možno agentúra Edward W. Kelley? Lovcov mozgov súctou zdravia len iní lovci mozgov. Alebo inak: Nikto iný ma nepozdraví, lebo netuší, kto som. Okrem manželky Diany sa takmer snikým nestretávam. Okrem toho pracujem vofirme, ktorá – tak ako Kelley – patrí ksmotánke, vyhýbajúcej sa pozornosti médií. Zdalo by sa, že ste onás nikdy nepočuli. To platí, kým nie ste dosť dobrý nanejakú zvrcholových pozícií vtejto krajine. No potom vás jedného dňa telefonicky oslovíme avtedy sa začnete zamýšľať: Alfa – kde som to meno už počul? Že by naporade predstavenstva firmy vsúvislosti svymenovaním nového divízneho riaditeľa? Tak vidíte, už ste onás počuli. Aj tak však naďalej nič netušíte.

Diskrétnosť je našou hlavnou výsadou. Našou jedinou výsadou. Samozrejme, naša diskrétnosť je absolútna lož. Pochopíte to, keď začujete, ako ukončujem druhé kolo pohovoru svojou večnou mantrou: „Natoto miesto som hľadal práve vás. Ja si nemyslím, že ste natúto pozíciu ako stvorený, ja to viem. Ato znamená, že táto pozícia je ako stvorená prevás. Verte mi.“

Nuž. Neverte mi.

Áno, muža som odhadol naKelley. Alebo Amrop. Vtom obleku určite nepatrí ani kjednej zveľkých, nudných aneexkluzívnych firiem typu Manpower či Adecco. Ale ani kucool drobcom typu Hopeland. To by som ho poznal. Samozrejme, môže pracovať prejednu zveľkých, len polovične cool firiem ako Mercuri Urval alebo Delphi, alebo zmalých, necoolových bezmenných firmičiek, ktoré robia nábor nastredné kádre alen veľmi zriedka dostanú možnosť pustiť sa dopriameho súboja snami. Aj tak vždy prehrajú avrátia sa ksvojmu nižšiemu manažmentu. Apotom súctou zdravia ľudí, ako som ja, vnádeji, že si nanich raz spomeniem aponúknem im prácu unás.

Neexistuje nijaký oficiálny rebríček lovcov mozgov, nijaký prieskum spokojnosti ako vmaklérskej brandži ani výročné žúry sudeľovaním cien prelídrov roka, ako to robia televízie či reklamky. My ten rebríček nosíme vhlavách. Vieme, kto je kráľ, kto sú jeho vyzývatelia, kto čoskoro padne. Úspechy dosahujeme vtichosti, odpadlíkov pochovávame vhrobovom tichu. Chlapík, ktorý ma práve pozdravil, však vedel, že som Roger Brown, lovec mozgov, ktorý napozíciu nikdy neodporučil neúspešného uchádzača. Muž, ktorý vprípade nutnosti svojich kandidátov manipuluje, láme agriluje. Kandidáti slepo dôverujú jeho úsudku afirmy bezváhania kladú svoj osud dojeho – alen dojeho – rúk. Aby som to povedal inak:Minulý rok Prístav mesta Osla nezamestnal generálneho riaditeľa, AVIS nevybral nového riaditeľa preŠkandináviu amesto neobsadilo vedenie elektrárne vSirdale. To všetko som urobil ja.

Rozhodol som sa, že si toho chalana zapamätám. PEKNÝ OBLEK. VIE, KOMU PREJAVIŤ ÚCTU.

Ztelefónnej búdky vedľa novinového stánku som zavolal Ovemu, súčasne si kontrolujúc mobil. Osem správ. Všetky som vymazal.

„Kandidát,“ povedal som, keď Ove konečne zdvihol. „Jeremias Lander, ulica Monolitveien.“

„Skontrolujem, či ho máme?“

„Netreba. Viem, že ho máte. Nazajtra sme ho pozvali nadruhé interview. Oddvanástej dodruhej. Presne odvanástej. Potrebujem hodinu. Máš poznačené?“

„Mám. Ešte niečo?“

„Kľúč. Sushi & Coffee odvadsať minút?“

„Opolhodinu.“

Prebehol som kSushi & Coffee ulicou, vykladanou mačacími hlavami. Dôvod, prektorý sa mesto rozhodlo prepovrch, ktorý je hlučnejší, prašnejší aokrem toho aj drahší ako obyčajný asfalt, spočíva zrejme vpotrebe vytvoriť idylu, vtúžbe počomsi pôvodnom, trvácnom askutočnom. Skutočnejšom ako táto kulisa mestskej štvrte, kde sa kedysi tvorili statky vpote tváre, vplameňoch ohňa apodúdermi ťažkých kladív. Vsúčasnosti sa ulicou ozýva bzučanie strojov naespresso aúdery železa oželezo vposilňovniach. Toto je víťazstvo terciárneho sektora nadrobotníkmi, triumf dizajnu nadnedostatkom bytov, fikcie nadskutočnosťou. Amne sa to páči.

Pohľadom som prebehol diamantové náušnice vovýklade zlatníctva oproti Sushi & Coffee. Krásne by pristali doDianiných uší. No premôj rozpočet by znamenali katastrofu. Nápad som zavrhol, prešiel cezcestu avstúpil dokaviarne, ktorá podľa mena ponúka sushi, no vskutočnosti podáva len mŕtve ryby. Oich káve ani nehovoriac. Podnik bol poloprázdny. Štíhle, čerstvo vyšportované platinové blondínky sedeli ešte vteplákoch, lebo si nevedeli predstaviť, že by sa sprchovali všatni predočami iných žien. Je to paradox, keďže celý majetok míňajú práve nasvoje telo, ktoré je oslavou víťazstva fikcie. Aj tieto blondínky patria doterciárneho sektora, lepšie povedané medzi služobníctvo starajúce sa oblaho bohatých manželov. Keby boli aspoň hlúpe. Ony však vrámci starostlivosti okrásu vyštudovali právo, informatiku adejiny umenia. Nechali si odštátu platiť roky štúdia nauniverzite, aby skončili ako prekvalifikované domáce hračky, ktoré si teraz vymieňajú tajné rady, ako svoj cukríček držať tak akurát spokojného, tak akurát žiarlivého atak akurát vstrehu. Kým si ho ksebe definitívne nepripútajú dieťaťom. Asdeckom sa, samozrejme, všetko zmení, mocenská rovnováha sa obráti naruby avykastrovaný muž dostáva mat. Dieťa...

„Dvojité cortado,“ objednal som si asadol navysokú stoličku kbaru.

Sdobrým pocitom som vzrkadle pozoroval ženy. Bol som šťastný muž. Diana sa veľmi líšila odtýchto bystrých prázdnych parazitiek. Mala všetko, čo mne chýbalo. Starostlivosť. Empatiu. Lojalitu. Výšku. Jednou vetou – bola krásnou dušou vkrásnom tele. Jej krása však nebola klasická, nato mala príliš zvláštne proporcie. Dianu maľovali vštýle japonských animovaných postavičiek. Mala drobnú tvár smalými ústami, malý noštek, no veľké, trochu prekvapené oči, ktoré, keď bola unavená, zvykla vypučiť. Vmojich očiach však práve tie odchýlky odnormy jej krásu ešte väčšmi zvýrazňovali arobili takou prenikavou. Prečo si vybrala práve mňa? Syna šoféra, len mierne nadpriemerne nadaného študenta smierne podpriemernými vyhliadkami adosť podpriemerným vzrastom. Predpäťdesiatimi rokmi by som sa svýškou meter šesťdesiatosem aspoň vEurópe určite neradil medzi krpcov. Aak sa čo len trochu začítate doantropometrickej histórie, zistíte, že predsto rokmi bola priemerná výška Nórov práve meter šesťdesiatosem. Svet sa však odvtedy vyvíjal vmôj neprospech.

Čudoval som sa, že si ma vôbec vybrala, zrejme vkrátkodobom pomätení mysle, no ešte väčšmi ma prekvapovalo, že sa žena ako Diana – ktorá mohla mať kohokoľvek – každé ráno budila sistotou, že ma chce znova. Čo zamystickú slepotu jej zakrývala oči predmojou úbohosťou, mojou zradnou povahou, mojím ustupovaním predakýmkoľvek odporom, mojou idiotskou zákernosťou vochvíľach, keď som čelil idiotskej zákernosti? Nechcela to všetko vidieť? Alebo som sa vtomto požehnanom slepom uhle lásky ocitol vďaka svojej prešibanej šikovnosti? Apotom to dieťa, ktoré som jej naďalej odmietal dať. Čo zamoc som mal nadtýmto anjelom vľudskom tele? Podľa Dianiných slov som ju hneď nanašom prvom stretnutí očaril protirečivou zmesou arogancie asebairónie. Zoznámili sme sa napárty škandinávskych študentov vLondýne. Dianu som nazáklade prvého dojmu zaradil kbezduchým blondínkam. Severská kráska zbohatého západného Osla študujúca dejiny umenia vsvetovej metropole, ktorá si popri štúdiu občas odskočí domodelingu, neznáša vojnu achudobu amá rada žúry azábavu. Potreboval som tri hodiny apoltucet Guinnessov, aby som pochopil, že som sa mýlil. Vprvom rade sa skutočne, ba takmer fanaticky zaujímala oumenie. Okrem toho sa jej podarilo sformulovať svoju frustráciu zpocitu, že je súčasťou systému, ktorý útočí nanárody, čo nemajú záujem stať sa súčasťou západného kapitalizmu. Práve Diana ma naučila, že zisk vyspelého sveta zrozvojových krajín mínus pomoc rozvojovým krajinám bude vždy kladné číslo. Potretie: mala zmysel prehumor, premôj humor, čo je predpoklad nato, aby chlapi ako ja dostali ženu svýškou nadmeter sedemdesiat. Apoštvrté, atoto definitívne rozhodlo vmôj prospech, bola zlá vjazykoch adobrá vlogickom myslení. Diplomaticky povedané, poanglicky hovorila dosť ťažkopádne. Súsmevom mi prezradila, že jej ani nenapadlo skúšať sa naučiť pofrancúzsky alebo španielsky. Tak som jej spýtal, či náhodou nemá mužský mozog anie je lepšia vmatematike. Len mykla plecom, no ja som sa nevzdal aporozprával som jej otestoch napracovných pohovoroch vMicrosofte, kde uchádzači musia riešiť určitý logický problém.

„Cieľom je zistiť, ako sa kandidát postaví kvýzve, azároveň, či problém vyrieši.“

„Tak poď,“ usmiala sa.

„Prvočísla...“

„Počkaj! Čo je to prvočíslo?“

„Číslo, ktoré môžeš vydeliť len sebou samým alebo jednotkou.“

„Ach áno.“ Ešte vždy si nenasadila ten nezúčastnený výraz ženy, ktorej vrozhovore spomeniete čísla, atak som pokračoval:

„Často sú to dve posebe idúce nepárne čísla. Ako jedenásť atrinásť, sedemnásť adevätnásť, dvadsaťdeväť atridsaťjeden. Chápeš?“

„Chápem.“

„Povieš mi príklad troch posebe idúcich nepárnych prvočísel?“

„Jasné, že nie,“ odsekla aodpila si zpiva.

„Prečo nie?“

„Ty si myslíš, že som hlúpa? Vrade piatich posebe idúcich čísel musí byť aspoň jedno znepárnych čísel deliteľné tromi. Pokračuj.“

„Mám pokračovať?“

„Áno, čo bolo stým logickým problémom?“ Opäť si poriadne odpila apozrela namňa pohľadom plným úprimnej zvedavosti aočakávania. VMicrosofte dostávajú uchádzači tri minúty napredloženie dôkazu, naktorý ona prišla zatri sekundy. Vpriemere ho odhalí len päť ľudí zosto. Myslím si, že práve vtej chvíli som sa donej zamiloval. Ešte si spomínam, že som si naservítku poznačil: BERIEME JU.

Avedel som, že sa musí domňa zaľúbiť, ešte kým tam sedíme. Keď sa postavím, čaro sa rozplynie. Atak som rozprával. Arozprával. Vyrozprával som sa nameter osemdesiatpäť. Vtom som dobrý. No vochvíli, keď som bol vnajlepšom, ma prerušila:

„Máš rád futbal?“

„Ja... aty?“ spýtal som sa zaskočený.

„QPR hrajú zajtra proti Arsenalu. Chce sa ti ísť?“

„Jasná vec,“ prikývol som. Myslel som tým, samozrejme, že chcem ísť sňou. Futbal mi je ukradnutý.

Okolo krku mala modrý pásikový šál avjesennej hmle naLoftus Road prišla ohlas, kým bohatý Arsenal jej malý, chudobný klub Queens Park Rangers roznosil nakopytách. Fascinovane som sledoval jej vášeň azozápasu si pamätal len toľko, že Arsenal mal pekné červeno-biele dresy, kým hráči QPR smodrými pásmi nabielom podklade vyzerali ako behajúce lízanky.

Cezprestávku som sa jej spýtal, prečo si namiesto tej bandy šašov zQPR nevybrala veľký asilný tím ako Arsenal.

„Lebo ma potrebujú,“ odvetila. Splnou vážnosťou. Potrebujú ma. Vtých slovách som tušil múdrosť, ktorú nemôžem pochopiť. Potom sa zasmiala svojím jemne klokotavým smiechom adopila pivo zplastového pohára. „Sú ako bezbranné batoliatka. Len sa nanich pozri. Sú takí zlatí.“

„Hm,“ zamyslela sa azvýšky namňa pozrela soširokým úsmevom: „Možno sa ním stane.“

Table of Contents

Start

Prológ

ČASŤ I PRVÉ INTERVIEW

1 / Kandidát

2 / Terciárny sektor