Start

Masahiko Shiraki

MASAHIKOVÝMI OČAMI

Text and illustrations © 2014 by Masahiko Shiraki

Translation © 2014 by Oľga Belešová

Jacket design © 2014 by Viera Fabianová

Jacket foto © 2014 by Pavol Pekarčík

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Anna Šipická. 

Preklad Oľga Belešová. 

Obálku navrhla a graficky upravila Viera Fabianová. 

Fotografia na obálke Pavol Pekarčík. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava 

v roku 2014 ako svoju 593. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3907-4

Predslov

Volám sa Masahiko. Som Japonec. V septembri 2002 som prvýkrát v živote prišiel na Slovensko. Chcel som len navštíviť svoju priateľku, do ktorej som sa zaľúbil v Austrálii. Chcel som len vidieť na vlastné oči krajinu, kde sa narodila a vyrástla. O našej spoločnej budúcnosti sme nepochybovali, a preto sme sa zakrátko zosobášili. Rozhodol som sa žiť na Slovensku.

Súviselo s tým však hneď niekoľko problémov. Chcel som si nájsť prácu, ale nehovoril som po slovensky. Nevedel som ani len napočítať do desať, nepoznal som ani len slová „áno“ či „nie“, neovládal som najjednoduchšie frázy. Mal som takmer štyridsať rokov, už som nemal pružný mozog tínedžera. Vedel som, že slovenčinu sa budem učiť pomaly.

Rozmýšľali sme s mojou ženou, čo môžem robiť bez toho, aby som nemusel veľa hovoriť. Vzhľadom na moje rôznorodé schopnosti sme prišli na pár možností. Jednou z nich bolo písanie. V Japonsku som bol novinárom, články som písal každý deň. „Tu ich budeš písať po anglicky, a niekto ich bude prekladať,“ povedala moja žena. Onedlho som dostal ponuku uverejňovať stĺpčeky vo víkendovom magazíne SME.

Tak som sa dostal ku svojej prvej práci na Slovensku. Do toho malého priestoru v novinách som vtesnal všetky svoje pocity, ktoré som zo života na Slovensku mal. Zo svojho uhla pohľadu. A tiež kultúrne rozdiely, či informácie o Japonsku, o ktoré som sa chcel s vami podeliť.

Články som písal a publikoval do mája 2013. Spolu ich bolo 533 (od mája 2010 vychádzali v týždenníku TV OKO, v prílohe denníka SME). Do tejto knihy som vybral 103 najzaujímavejších a uvádzam ich aj s dátumom, kedy vyšli. Aby sme mohli porovnávať, ako to bolo kedysi, a ako je to dnes.

Masahiko

12. 10. 2002

Japonsku pianistu nezastrelíte

Som japonský novinár a na európskom kontinente som prvý raz. Všetko je tu pre mňa nové. Na Bratislave ma prekvapuje, že na ulici takmer nikto nepracuje. Nikto nenatiera vyblednuté a pokrivené zábradlia, nevytrháva burinu, neopravuje opadajúcu omietku, v obchodnom dome sotva nájdete niekoho z personálu, kto by vás usmernil. Je tu akosi málo ľudí, ktorí by uľahčovali život ostatným. Možno ten nedostatok zamestnancov vnímam intenzívnejšie, lebo pochádzam z krajiny s veľmi nízkou nezamestnanosťou. A tiež preto, že Japonci si potrpia na služby.

Priateľ zo Slovenska, ktorý ma pred dvoma mesiacmi navštívil v Tokiu, však vidí problém inak. Spýtal sa ma, prečo máme toľko zbytočných zamestnancov. Práve sme mierili na maličké parkovisko v centre Tokia asi tak pre dvadsať áut. Spravovali ho traja strážnici. Prvý stál desať metrov pred vstupom a vítal nás v hlbokom predklone. Druhý veľkými gestami naznačoval, kde máme zaparkovať a ako automat opakoval: „Vitajte!“ A tretí mával rukami, aby nám to miesto na parkovanie ukázal ešte presnejšie. Potom sa úctivo poďakoval, že sme prišli, a hlboko sa poklonil.

„Je to milé, ale traja sú tu dosť zbytoční,“ podotkol priateľ.

Potom sme išli na večeru. V reštaurácii bolo viac personálu než hostí. Neúnavne nás obskakovali a sústavne prerušovali náš rozhovor úslužným dolievaním zeleného čaju. Zrazu sa priateľ rozhliadol po reštaurácii a ukázal na elektronický klavír v rohu miestnosti. Nikto za ním nesedel, nikto na ňom nehral, a predsa sa klávesy pohybovali v rytme klasickej hudby.

„Masa, hovoríš, že v Japonsku máte veľa zamestnancov, lebo Japonci si potrpia na prvotriedne služby. Tak na Slovensku síce nemáme taký perfektný servis, zato na každom klavíri hrá živý klavirista.“

Už som to v centre Bratislavy zažil aj ja. Je to veľmi príjemné.

2. 11. 2002

Slováci by asi skočili prví

Keď sa potápal legendárny Titanic, niektorí pasažieri do poslednej chvíle váhali, či loď opustiť. Kapitán sa rozhodol motivovať ich. Americkým cestujúcim stačil prísľub, že ak skočia do mora, vyhlásia ich za hrdinov. Britom, že to bude gesto hodné džentlmena. Nemcom to jednoducho nariadil. Francúzom povedal, že nikto pred nimi to ešte neurobil, budú prví. Talianov vraj posmelil pohľad na more a množstvo nádherných žien, ktoré sa v ňom kúpu. Ostatní pasažieri boli Japonci. Kapitán bez váhania zakričal: „Všetci už vyskočili!“ A tak vyskočili aj Japonci.

Japonci radi robia všetko kolektívne a radi nasledujú príklad ostatných. U nás sa uprednostňuje porozumenie a spolupráca v skupine pred individuálnymi schopnosťami a intuíciou. Túto filozofiu označujeme slovkom wa, čo znamená kruh. Pre mňa osobne je táto filozofia trochu nepohodlná, ale zas vďaka nej nemáme v spoločnosti veľké problémy, a aj japonské podniky sú úspešné. Nikto nechce z kruhu von: Keď kolega tvrdo pracuje, musím aj ja, čo by povedali ostatní?

Wa je dôležité dokonca aj po smrti. Ako dieťa som raz videl obraz znázorňujúci nebo a peklo, maľoval ho Japonec alebo Číňan. Na obraze bol mŕtvy muž v pekle, ktorý sa zúfalo snažil dostať paličkami jedlo do úst. Paličky však boli také dlhé, že sa mu to nemohlo podariť. Ľudia v nebi sa, naopak, usmievali a pochutnávali si. Tiež mali dlhokánske paličky, ale kŕmili nimi sediacich oproti sebe.

A teraz tak premýšľam, čo by asi povedal kapitán Titanicu pasažierom zo Slovenska? Slováci sa mi zdajú trochu netrpezliví. Pravdepodobne by skočili do mora skôr, než by stačil kapitán vôbec niečo povedať.

9. 11. 2002

Učitelia úsmevov

Na Slovensku prichádzam denne do styku s ľuďmi pracujúcimi v službách. S čašníkmi, predavačkami, úradníkmi aj s vrátnikmi. Všetci sú pracovití, ale to, čo robia, ich asi veľmi nebaví. Stále sú akísi namrzení. Sotva sa niekto usmeje.

My Japonci máme vlastne podobný problém. V rozdávaní úsmevov nepatríme medzi najlepších. Niektoré firmy u nás sa nazdávajú, že určité pracovné pozície človek bez úsmevu jednoducho nemôže vykonávať. Pozývajú teda do firmy učiteľov usmievania.

Videl som taký tréning v televízii. Muži stredného veku, z ktorých sa podaktorí možno v živote neusmiali ani na vlastnú ženu, si pred zrkadlom vložili horizontálne medzi zuby japonské paličky a zvykali si na svoj umelý úsmev. Pohľad na ten kŕč bol bolestivý. Mimochodom, v Japonsku začal hlásať teóriu úsmevu ako prvý americký McDonald's.

S piatimi americkými kamarátmi som v roku 2000 sledoval prenos z olympijských hier v Sydney. Cvičila jedna východoeurópska gymnastka a zakaždým, keď ukončila zostavu, moji Američania na ňu pokrikovali cez televíznu obrazovku: „Tak už sa konečne usmej!“ Pri ženskej gymnastike má byť úsmev súčasťou prejavu, a treba povedať, že gymnastka sa aj zúfalo snažila.

Američania radi strkajú nos do cudzích záležitostí, dokonca aj do obyčajného úsmevu. Nepáči sa mi tento ich postoj, ale majú pravdu, keď hovoria, že človek bez úsmevu sa nám javí ako nahnevaný. Alebo – možno ho len my vidíme z nesprávneho uhla pohľadu. Možno je „zachmúrenec“ v postate dobrý, len nevie, ako to prejaviť.

Určite treba začať trénovať!

16. 11. 2002

Pobozkať či nepobozkať?

Keď sa Japonec víta s Japoncom, obyčajne sa jeden druhému poklonia. Iba ak sa tí dvaja veľmi dobre poznajú, podajú si ruky. Keď však máme rande s dievčaťom, musel by to byť veľmi výnimočný deň, aby sme ju pobozkali, čo i len na líce. Preto toho veľa o bozkávaní nevieme.

Možno som na tom trochu lepšie, než niektorí moji krajania. Žil som síce pár rokov v Austrálii, no napriek tomu som pri stretnutí s dámou stále v rozpakoch. Viem, že ak ju pozvem na kávu a tridsať minút konverzujeme, nebudem ju pri lúčení bozkávať, ale ak s priateľmi strávime dlhý príjemný večer a potom sa rozchádzame, musím sa rozhodnúť – pobozkať či nepobozkať? A na ktoré líce? Na pravé, na ľavé? Na jedno alebo na obe? Kedy je to vôbec vhodné? Má bozkávanie pravidlá? Alebo sa bozkávate vždy a všade bez zábran?

Už som si na európske bozkávanie pri privítaní aj pri rozlúčke blízkych zvykol. Pochopil som, že to asi patrí k tunajšej kultúre. Ale spočiatku som bol šokovaný, keď moje dievča kamaráti objali a vybozkávali na obe líca rovno predo mnou. Dnes už mám dokonca aj ja niekedy pocit, že chcem pri rozlúčke niektorú kamarátku pobozkať. Priznám sa, zatiaľ som sa na to neodhodlal. Vždy len mávnem rukou na pozdrav. Všimol som si, že niektorí sa pri bozkávaní partnera ani len nedotknú, len tak vo vzduchu naznačia bozk na obe líca.

Nerozumiem tomu. Zišla by sa mi príručka spoločenského bozkávania.

30. 11. 2002

O troch múdrych opiciach

Poznáte príbeh o troch múdrych opiciach? Každá z nich si oboma rukami zakrýva inú časť tváre – jedna oči, druhá ústa, tretia uši. Drevená soška zobrazuje životnú múdrosť, ktorá sa v Japonsku odovzdáva z pokolenia na pokolenie. Hovorí: „Nepozeraj sa, nehovor a nepočúvaj nič zlé!“ Akosi prirodzene sa riadim týmto krédom, takže napríklad svojej priateľke, teraz už veľmi čerstvo mojej manželke, hneď nevyčítam keď sa mi na jej počínaní niečo nepáči. Vždy verím a čakám, že si to sama uvedomí. Taký je japonský spôsob komunikácie. Kritizovať je nezdvorilé. Snažím sa byť trpezlivý, pokúšam sa nič nepovedať a predstieram, že som nič nevidel. No moja žena sa hnevá, keď zrazu nič nehovorím, som akýsi zdržanlivý a tvrdí, že práve preto musí byť ona taká otvorená. Takto sa občas s mojou ženou hádame.

Povedal som jej príbeh o troch múdrych opiciach. Poznala ho, ale – opica jedna – vyložila si ho po svojom. Pre ňu vraj z neho plynie ponaučenie, že sa treba pozerať, treba hovoriť a treba počúvať. Trochu som zaváhal a pozrel som sa do encyklopédie. Príbeh a soška s troma opicami sú dnes známe po celom svete, určite však nemajú európsky pôvod. Myslím si, že v Európe nájdete opice zväčša iba v zoo. Zato v Japonsku sa pohybujú vo voľnej prírode a aj preto je od ich správania odvodených mnoho ľudových múdrostí. Ak napríklad ktosi urobí chybu, obyčajne mu hovoríme: „Aj opica občas spadne zo stromu.“

Takto si s mojou ženou odpúšťame.

14. 12. 2002

Magické origami

Na Slovensku sa na návšteve nikdy nezaobídem bez pera a kúska papiera. Jednak preto, že tu každý chce vedieť, ako sa píše jeho meno po japonsky, a tiež preto, že hoci zatiaľ nehovorím po slovensky, chcem komunikovať. Napríklad s deťmi. Rozpaky medzi nami spôsobené jazykovou bariérou zatiaľ vždy spoľahlivo odstránilo origami.

Origami je tradičné japonské umenie, keď z kúska papiera v tvare štvorca skladaním vytvoríte akékoľvek zviera, kvet, a veľa iných vecí. Väčšinou sú deti mágiou origami očarené. Hovoria: „To je super!“

Keď sme boli ja a moja sestra malí, naša mama nám robievala origami vždy, keď pršalo. S dažďom to súviselo iba tak, že sa nedalo ísť von, tak aby sme sa doma nenudili. Sestra túžila po bábike, ja po autíčkach, ale naši si nič extra nemohli dovoliť. Aj preto nám mama robila hračky z papiera. A nám sa náramne páčilo, ako zázračne sa v jej rukách ten kúsok papiera menil. Tak som sa naučil robiť origami aj ja.

Typickým zvieraťom, ktoré vie poskladať každý Japonec nad tridsať rokov, je vták žeriav. Keď si niečo v živote veľmi želáme, urobíme z papiera tisíc žeriavov (čo nazývame senba zuru), navešiame ich v miestnosti na nitkách zo stropu a vyslovíme želanie.

Dnes sa origami z japonských rodín vytráca. Aj matky sa už venujú viac biznisu než detským hrám. Škoda. Ak sa však predsa len rozhodnete venovať deťom, skúste to s origami. Nikdy im však dopredu neprezraďte, čo vzniká z kúska papiera vo vašich rukách. Lebo origami musí ostať tajomné a zázračné.

21. 12. 2002

Ázijské Vianoce

Bol som zaskočený správou, že na Slovensku budem jesť na Vianoce rybu, a ešte k tomu kapra! Japonci síce jedia ryby denne, ale na Vianoce, a kapra, to by mi vo sne nenapadlo! Zvlášť, keď som tie úbohé, nezdravo vyzerajúce, doráňané rybie telá videl nedávno v obrovskej kadi v supermarkete. „Tak majme japonské Vianoce,“ navrhla moja žena.

Tie sa zas nezaobídu bez torty. Piškótové cesto je ozdobené bielym krémom a červenými sviečkami. Na vrchu torty tróni ešte čokoládová platnička s nápisom Merry Christmas. Celý život som bol presvedčený, že Vianoce a torta patria k sebe a že je to tak na celom svete. Mýlil som sa. Presvedčenie v nás zrejme vypestovala len dobre vymyslená reklamná kampaň šikovnej cukrárskej firmy.

Je to zvláštne, v Japonsku sa iba jedno percento obyvateľov hlási ku kresťanstvu, a napriek tomu slávime Vianoce. Detaily z biblického pozadia sviatkov veľmi neovládame, takže deti jednoducho očakávajú príchod Santa Clausa a mladé páriky veria na najromantickejšiu noc roka. Tú treba odštartovať večerou vo veľmi drahej talianskej alebo vo francúzskej reštaurácii (len nie suši!) a zavŕšiť nocou v superluxusnej hotelovej izbe.

Kresťania nás za tú márnivosť asi odsúdia, súhlasím, ale vysvetlím, prečo je to takto. Vždy v decembri sa pre Japoncov končí rok veľmi tvrdej práce. Konečne prichádza úľava, voľno, a my toto obdobie voláme toshi wasure, rozlúčka s rokom alebo zabúdanie.

Na konci roka sú štedré aj firmy. Japonskí biznismeni dostávajú koncoročné odmeny, majú viac peňazí a chcú sa zabávať. Stojí to nekresťanské peniaze. Vianoce sú vlastne vyvrcholením obdobia toshi wasure, potom už nasleduje dlho očakávané novoročné voľno, teda dovolenka. Je to zároveň jediný čas, keď sú k sebe ľudia úprimne priateľskí a navzájom si odpúšťajú.

Nie sme kresťania, ale v čase Vianoc sa k týmto ideám aspoň približujeme. Napriek tomu – na toho kapra sa asi neodhodlám.

28. 12. 2002

Začiatok dobrý, všetko dobré

Posledný deň v starom roku a prvé tri dni nového roku chce každý Japonec stráviť v kruhu rodiny. To sú pre nás, na rozdiel od Vianoc, sviatky pokoja a hlbokých tradícií.

Všetkému predchádza veľké upratovanie, do ktorého sa zapájajú aj tí najlenivejší. Vchod do domu vyzdobujeme po oboch stranách vázami z bambusu, do ktorých vkladáme kytice z konárikov borievky. Podobne dekorujeme aj autá – kytičku umiestňujeme medzi predné reflektory. K rituálom posledného dňa v roku neodmysliteľne patrí jedenie dlhých japonských slížov – soba. Sú z tmavej pohánkovej múky, preto majú sivú farbu. Slíže sú symbolom túžby mať dlhotrvajúce vzťahy a dlhý život v plnom zdraví a spokojnosti.

Len čo dojeme slíže, ozvú sa v susedstve zvony chrámu. Presne stoosem úderov zaháňa zlo a diablov, ktorí nás po celý rok navádzajú na hriešne pozemské myšlienky a túžby. V posledný deň roka premávajú rýchlovlaky nepretržite dvadsaťštyri hodín, aby prepravili všetkých do šintoistických chrámov. Šintoizmus je pôvodné japonské náboženstvo, ktoré znamená rešpektovanie prírody a našich predkov. V chráme prosíme o pokoj, bezpečie a zdravie celej rodiny od samého začiatku roka, pretože veríme, že ak je úspešný začiatok, potom je všetko dobré.

Japonsko je krajinou vychádzajúceho slnka. Slnko je symbolom krajiny i šintoistického náboženstva, a tak je východ slnka v prvý deň nového roku významnou udalosťou. Ľudia sa zhromažďujú na brehoch mora, mnohých túžba byť pri tom zavedie až na horu Fudži. Takmer všetky večerné vydania hlavných japonských denníkov prinášajú 3. januára (2. januára noviny nevychádzajú) na titulnej strane fotografiu novoročného východu slnka.

Ak sa rozhodnete navštíviť Japonsko a chcete spoznať pravé tradície krajiny, určite si naplánujte cestu práve na prelome rokov.

18. 1. 2003

Ako vrždí japonský sneh

Jedného dňa sme s naším maličkým autom kamsi uháňali, a odrazu sme si uvedomili, že v ňom vlastne sedia ľudia z troch kontinentov. Moja žena Európanka, ja z Ázie, a naša návšteva – kamarát so sestrou – Austrálčania. Rozprávali sme sa, chichotali a zaviedli reč aj na to, ako sa v ktorom jazyku napodobňujú hlasy zvierat. Ako robí krava? Ako pes? A ako mačka?

Bol som veľmi prekvapený. Moja žena chvíľu strašne štekala, potom vrčala, ale tvrdila, že v detskej knižke stačí napísať hav-hav a každý vie, o aké zviera ide. Austrálčania zas robili baúúú, a potom zas vaúúú. Pre mňa to bolo všetko zvláštne, pretože japonský pes robí vždy iba wan-wan. Japonská krava zas vždy mou-mou a myška čiu-čiu. Bez výnimky. Ktoréhokoľvek Japonca sa spýtate, odpoveď bude rovnaká. Niežeby sme nemali dosť fantázie, je to spôsobené naším jazykom. V japončine vytvárame z prirodzených zvukov ľubozvučné slová, onomatopoje, a tie sú pre nás nemenné.

Ľudský mozog má dve hemisféry a podľa druhu prichádzajúcej informácie ju spracúvame v pravej alebo v ľavej časti mozgu. Napríklad hudbu vnímame v pravej, ľavá časť zachytáva, povedzme, bežný rozhovor. Ale ak sa v ňom vyskytnú slová, ktoré sú záznamom prirodzeného zvuku, vnímame ich ako hudbu. Japonskí lekári však zistili, že väčšina Japoncov má tendenciu spracúvať v ľavej hemisfére nielen zreteľný jazyk, ale aj zvuky zvierat, bzučanie hmyzu, svišťanie vetra, nezrozumiteľnú ľudskú vravu a iné zvuky. Japonci skrátka vytvárajú zo všetkých zvukov slová, ktoré majú ešte svoj nový význam. Preto majú všetky zvuky logiku. Preto bzučanie hmyzu znamená pre nás zmilovanie a šum lístia vo vetre znamená pocit márnosti a ľútosti.

Často venujeme pozornosť neživým veciam a na základe ich prirodzeného zvuku sa im snažíme dať dušu. V japonskej literatúre vďaka tomu ožíva mnoho vecí a javov. Šum dažďa pre nás znie zah-zah a nesie svoj význam, rovnako ako kroky v snehu znejúce u nás sakusaku. Známa japonská poetka Misuzu Kaneko v básni Nakopený sneh premýšľa o pocitoch snehu. Jeho vrchná vrstva podľa nej pociťuje chlad, lebo mesiac je studený. Celkom dolu cíti ťarchu stoviek ľudí, ktorí po ňom šliapu, a kdesi uprostred je osamelý, pretože nedovidí na zem ani na nebo. Kráčajúc zasneženou krajinou si vždy spomeniem na jej slová.

25. 1. 2003

Z uška do uška

Na mojom písacom stole v pohári medzi perami objavila moja žena jeden nástroj a hádala, na čo slúži. Ako v televíznej súťaži, keď moderátor ukazuje predmety a všetci hádajú, čo to len môže byť.

Je to jemne opracovaný tenký kúsok drievka, dlhý asi osemnásť centimetrov, na jednom konci zaoblený do tvaru maličkej lyžičky, na druhom konci je upevnený chumáčik páperia. Čo je to?

Neuhádla, ale správne vytušila, že ide o čosi pomerne intímne. Je to totiž nástroj, ktorým si Japonci čistia uši. Bežne. Žiadne tyčinky s vatou, žiadne kovové špáradlá z manikúry. Vzal som si na Slovensko svoj drevený čistič uší v domnienke, že taký druh náčinia u vás nezoženiem. Pretože nejde iba o tradíciu, má to hlbšie korene. Súvisí to s rozdielmi v DNA.

Až 97 percent bielych ľudí (a 99 percent čiernych) má ušný maz vlhký. Ázijčania však úplne naopak – až 84 percent Japoncov a 93 percent Kórejčanov má v ušiach namiesto vlhkého sekrétu suchý prášok. Takéto banálne, ľudsky prirodzené je teda tajomstvo onoho záhadného nástroja.

Možno sa budete čudovať, ale čistenie uší chápeme u nás ako príjemnú partnerskú činnosť. Je to dôverný obrad dvoch ľudí, ktorých spája láska. Rovnako ako masáž tela po únavnom dni. Čistenie uší v Japonsku podlieha dokonca módnym trendom. Dozvedel som sa, že môj „čistič“ je už zastaraný. Hitom týchto dní je nástroj, ktorý už nie je ukončený maličkou lyžičkou, ale špirálkou, ktorá má zabrániť poškodeniu vnútorného ucha. Tento produkt je už patentovaný v Japonsku, Amerike a dokonca aj v Nemecku. Zaujímalo by ma, ako ho využívajú Nemci. To je trochu v rozpore s vyššie opísanou teóriou. Musím si ho zohnať. Treba kráčať s dobou.

8. 2. 2003

Meno za tristopäťdesiattisíc

Keď som vlani prvýkrát odchádzal z Japonska na Slovensko, naozaj som nevedel, do čoho idem. Pri rozlúčke s rodičmi sme mysleli aj na to najhoršie, čo ak sa z cesty nevrátim živý. Predovšetkým som im kládol na srdce, aby mi neorganizovali žiadny smútočný ceremoniál. A hlavne, aby mi nedávali posmrtné meno, ktoré japonskí budhisti po smrti dostávajú. V japončine tomu hovoríme kai myou. Nové meno sa odvodí od pozemského, dôležitú úlohu zohráva napríklad vaša práca, povolanie. Je okolo toho celá veda, ale najmä – nie je to zadarmo!

Len čo vám v Japonsku umrie príbuzný, rodina zavolá kňaza a začne vyjednávať. „Koľko stojí kai myou?“ sú zvedaví pozostalí. „Závisí od vás, na čo sa cítite,“ znie odpoveď. „Koľko platia iné rodiny?“ zisťujú, chcú mať prehľad. „Niektorí platia dvestotisíc jenov, iní päťstotisíc, ale aj milión jenov (čo je asi tristopäťdesiattisíc slovenských korún).“ Tak, a teraz sa stačí len rozhodnúť. Okrem mena treba, prirodzene, objednať a zaplatiť pohreb. V Japonsku sa hovorí, že aj nebo závisí od toho, koľko máte peňazí. Za dva milióny jenov je však už veľmi pravdepodobné...

Japonskí budhisti veria, že keď človek zomrie, putuje na druhý svet sedem dní. Počas nich musí prebrodiť rieku deliacu dva svety. Až keď sa mu to podarí, bude človeku súdené nebo alebo peklo. Na tejto ceste sa môže všeličo stať, preto sú pozostalí ochotní zaplatiť za nebo pre blízkeho čokoľvek, neraz dať aj celý majetok.

Zdá sa vám, že je to hlúposť? Áno, keď uvažujem sám o sebe, viem, že je to nezmysel, ale ak sa to týka niektorého člena rodiny, nikto nezaváha. Máme oňho strach. Pre istotu dávame zosnulému na cestu do truhly peniaze.

Strach, viera a smútok sú pre niekoho veľmi výnosným biznisom.

15. 3. 2003

Tuční a silní duchom

Bejzbal, futbal a sumo patria v Japonsku medzi tri najpopulárnejšie športy. Okrem drukovania nejeden japonský chlapec sníva o kariére profesionálneho bejzbalového hráča alebo futbalistu. Iba hŕstka z nich sa však chce stať profesionálnym sumo zápasníkom. Aj na Slovensku sa dajú v televízii sledovať tieto zápasy, takže tušíte, o čo asi ide. No ktorý chlap by chcel byť taký tučný? A sumo zápasník musí byť veľmi tučný, ak má byť veľmi silný. Počul som, že ich priemerná hmotnosť je až 156 kilogramov. Okrem toho, kto už by chcel ukazovať pred zrakmi divákov svoje nahé tučné telo, odeté iba v tradičnej bedrovej zásterke?

Napriek všetkému – my tento šport milujeme a máme v úcte yokozunu, najvyššie postaveného sumo zápasníka. Sumo nie je novodobý šport. Prečo majú zápasníci vlasy vyčesané a uviazané do uzla? Pretože je to tradičný japonský účes. A prečo musia zápasníci pred začiatkom zápasu predviesť publiku priam celé divadelné predstavenie? Nuž, sumo má tristopäťdesiatročnú históriu a vystúpenie v sebe nesie stopy dávnych šintoistických rituálov plodnosti.

Zápas akoby sa odohrával pod strechou chrámu a rozhodca má na sebe zvláštny odev v šintoistickom štýle. Tento šport je úzko spojený s tradíciou pôvodného japonského náboženstva. Rozhodca v ringu má pri sebe dokonca dýku a ak spraví chybu, je pripravený spáchať sepuku – vraziť si dýku do brucha a zomrieť. Pravda, ešte nikdy nič také diváci nevideli, ale aj v tom sa prejavuje originálny duch japonských zápasov tučných silákov.

Čo je zaujímavé, v posledných rokoch sa sumo internacionalizuje. Na svete je už päťdesiatjeden zápasníkov cudzincov vrátane dvoch yokozunov (Mongol a Havajčan). Zatiaľ medzi nimi nie je žiaden Slovák, ale objavil sa Rus, Bulhar aj Čech. Na toto zmedzinárodňovanie sumo zápasov sa v Japonsku názory rôznia. Na jednej strane želáme tomuto športu svetovosť, na druhej máme obavy, či budú zahraniční zápasníci dodržiavať tradičné japonské duchovné obyčaje, alebo ich jedného dňa zlikvidujú.

22. 3. 2003

Záhrada v izbe, izba v záhrade

Na rozdiel od súčasného slovenského vidieka je bežný japonský rodinný dom postavený z dreva, hliny, papiera a ryžovej trstiny. Z dreva je nosná konštrukcia, steny sú hlinené, dvere sú z papiera a rohožami tatami, vyrobenými zo stebiel japonskej trávy igusa pokrývame dlážku v izbe. Takáto miestnosť, tatami izba, sa už na prvý pohľad zdá byť chabá, málo odolná, ale ide o naplnenie filozofie japonského domu s požiadavkou na praktickosť a nejednoznačnosť, v istom zmysle akúsi neohraničenosť. Vysvetlím.

Napríklad praktický aspekt. Drevo je pre japonské domy najlepším materiálom vzhľadom na klímu. Japonsko je horúca krajina s vysokou vlhkosťou, navyše s veľmi častými zemetraseniami. Drevený dom je vzdušný, a v prípade veľkého zemetrasenia je drevo pomerne bezpečný materiál.

A čo znamená neohraničenosť? Typickým znakom japonského domu je nejasná hranica medzi tým, čo je vonku, a tým, čo je ešte vnútri. Japonský dom má obyčajne úzku chodbu zvanú engawa, akúsi verandu, ktorá vlastne nie je vnútri, ale nie je ani vonku, a susedí práve so spomínanou tatami izbou. Medzi oboma priestormi sú len papierové dvere. Cez ne vniká do tatami izby tlmené slnečné svetlo, a keď dvere otvoríme, odrazu je izba spojená so záhradou. Tá je potom ako velikánsky obraz v izbe. Je to luxusný obraz, pretože po celý rok ponúka prirodzenú scenériu štyroch ročných období. Japonské záhrady sú umeleckými dielami, súčasťou obrazu sú oblaky, letiace vtáky, mesiac, voda, kamene. Nedá sa však jednoznačne povedať, či je izba vonku, alebo záhrada vnútri.

Domov sa povie po japonsky katei. Ka znamená dom, tei je záhrada. Hoci sa za posledných dvadsať rokov pod vplyvom západnej kultúry menia aj japonské domy, pôvodná filozofia domova a nejednoznačnosti sformovala našu náturu. Tak je to odnepamäti hlboko zakorenené v nás.

Teraz poznáte pôvod našej filozofie nejednoznačnosti. V nej sme doma. Ovplyvňuje aj vyhlásenia a kroky našich politikov, len moderný svet ju občas nepozná a nechápe. Pre nás je však veľmi ťažké opustiť pôvodný ideál krásy a spôsob myslenia.

12.4. 2003

Japonskí bezdomovci

Japonská vláda vlani oznámila, že vkrajine je asi tridsaťpäťtisíc bezdomovcov. Prečo sa nimi ľudia vJaponsku stávajú? Kedysi sa to prihodilo robotníkom zvidieka. Otec rodiny prišiel doveľkomesta, aby krátkodobými prácami udržal rodinný rozpočet, keďže vzime sa nemohol venovať poľnohospodárstvu. Peniaze však nečakane pomíňal naalkohol či nahazard, anajar sa už domov nevrátil. Rodinné putá sa mu stali okovami.

Takto sa niektorí muži rozhodli byť radšej ľuďmi bezdomova.

Bezdomovci si robia prístrešky zlepenkových škatúľ vparkoch anabrehoch riek. Naškatuľu dajú nepremokavú plachtu, aby sa chránili preddažďom. Niektorí si do „domu“ zaobstarajú aj malý plynový sporák atelevízor. Ľahko si zoženú potraviny, ktorým uplynula záručná lehota. Jedlo rozdávajú aj charitatívne organizácie.