Start

DAN BROWN

ANJELI A DÉMONI

IKAR

Venujem Blythe...

FAKTY

Najväčšiemu vedeckovýskumnému ústavu na svete – švajčiarskemu Conseil Européen pour la Recherche Nucléaire (CERN) – sa nedávno podarilo vyrobiť prvé častice antihmoty. Antihmota je rovnaká ako fyzikálna hmota, ibaže je zložená z častíc, ktorých elektrické náboje majú opačné znamienko ako náboje častíc normálnej hmoty.

Antihmota je najsilnejší zo známych zdrojov energie. Uvoľňuje energiu so stopercentnou účinnosťou (jadrové štiepenie je účinné iba na 1,5 percenta). Antihmota nespôsobuje znečistenie ani radiáciu a jedna jej kvapka by mohla zásobovať New York energiou celý deň.

Má to však jeden háčik...

Antihmota je veľmi nestabilná. Vznieti sa pri kontakte prakticky so všetkým... aj so vzduchom. Jediný gram antihmoty obsahuje energiu dvadsaťkilotonovej atómovej bomby – takú energiu mala bomba zhodená na Hirošimu.

Donedávna sa antihmota vyrábala iba vo veľmi malom množstve (niekoľko atómov naraz). CERN-u sa však podarilo vyvinúť nový antiprotónový spomaľovač – moderné zariadenie na výrobu antihmoty v oveľa väčšom množstve.

Vynára sa však otázka: Zachráni táto vysoko výbušná látka svet alebo bude použitá na výrobu najzničujúcejšej zbrane v dejinách?

AUTOROVA POZNÁMKA

Všetky umelecké diela, hrobky, podzemné chodby a architektonické diela v Ríme (ako aj ich poloha) spomínané v tomto románe skutočne existujú a dodnes sa dajú vidieť na vlastné oči.

Skutočné je aj bratstvo iluminátov (osvietených).

MODERNÝ RÍM

VATIKÁN

ÚVOD

Fyzikovi Leonardovi Vetrovi udrel do nosa pach spáleného mäsa a bolo mu jasné, že je jeho vlastný. S hrôzou civel na temnú postavu skláňajúcu sa nad ním. „Čo chcete?!“

„La chiave,“ odvetil chrapľavý hlas. „Heslo.“

„Ale... ja ne...“

Votrelec znovu pritlačil a ešte hlbšie zasunul dobiela rozžeravený predmet Vetrovi do hrude. Spálené mäso zasyčalo.

Vetra od bolesti vykríkol. „Nijaké heslo neexistuje!“ Cítil, že upadá do bezvedomia.

Neznámemu vzbĺkol v očiach oheň. „Ne avevo paura. Toho som sa obával.“

Vetra sa usiloval ostať pri vedomí, ale pomaly sa prepadával do tmy. Jedinou útechou mu bolo, že ten, čo ho napadol, nikdy nezíska, kvôli čomu prišiel. O chvíľu však útočník vytiahol nôž a priložil ho Vetrovi k tvári. Nôž sa pohyboval chirurgicky presne.

„Pre zmilovanie Božie!“ vykríkol fyzik. Bolo však už priveľmi neskoro.

1

Vysoko na schodoch veľkej pyramídy v Gíze sa mladá žena smiala a volala dolu: „Robert, pohni sa! Ja som vedela, že si mám vziať mladšieho!“ Jej smiech bol očarujúci.

Usiloval sa ju dostihnúť, ale nohy mal ako z olova. „Počkaj...“ prosil. „Počkaj, prosím ťa...“

Ako stúpal nahor, zrak sa mu začal zahmlievať. V ušiach mu hučalo. Musím ju dostihnúť! Ale keď zas zdvihol zrak, žena tam už nebola. Na jej mieste stál akýsi starec s prehnitými zubami. Zízal dolu s našpúlenými perami. Potom vykríkol, až sa to rozľahlo po okolitej púšti.

Robert Langdon sa strhol zo zlého sna. Pri posteli zvonil telefón. Omámene zdvihol slúchadlo.

„Haló?“

„Hľadám Roberta Langdona,“ odvetil mužský hlas.

Langdon sa posadil na prázdnej posteli a snažil sa utriediť si myšlienky. „To som... ja.“ Vrhol pohľad na digitálne hodinky. Päť hodín osemnásť minút ráno.

„Musím sa s vami okamžite stretnúť.“

„Kto ste?“

„Volám sa Maximilian Kohler a som fyzik.“

„Čože ste?“ Langdon neveril vlastným ušiam. „Nemýlite si ma náhodou s nejakým iným Langdonom?“

„Ste profesorom náboženskej ikonológie na Harvardovej univerzite, napísali ste tri knihy o symboloch a...“

„Viete, koľko je hodín?“

„Ospravedlňujem sa. Musíte sa na niečo pozrieť. Nemôžem o tom hovoriť do telefónu.“

Langdon si unavene vzdychol. Toto už raz zažil. Riziko písania kníh o náboženských symboloch spočíva okrem iného v tom, že vám telefonujú náboženskí fanatici, ktorí chcú, aby ste im potvrdili najnovšie znamenie, ktoré dostali od Boha. Minulý mesiac mu jedna striptérka z Tulsy v Oklahome sľúbila, že si s ňou užije ako nikdy v živote, ak za ňou priletí a overí pravosť kríža, ktorého odtlačok sa záhadne objavil na plachte v jej posteli. Langdon tomu v duchu hovoril tulské plátno.

„Odkiaľ máte moje telefónne číslo?“ Napriek neskorej nočnej či skorej rannej hodine sa usiloval byť slušný.

„Z internetu. Zo stránok o vašej knihe.“

Po tých slovách sa zamračil. Bol si absolútne istý, že na svojej internetovej stránke nemal domáce telefónne číslo. Ten chlap očividne klamal.

„Musím sa s vami stretnúť,“ nástojil volajúci. „Zaplatím vám.“

To ho už nahnevalo. „Prepáčte, ale ja naozaj...“

„Ak hneď vyrazíte, môžete tu byť o...“

„Nikam nejdem! Je päť hodín ráno!“ Zložil a zvalil sa do postele. Zatvoril oči a pokúšal sa zaspať. Márne. Ten sen mu vŕtal v hlave. Zdráhavo si obliekol župan a zišiel dolu schodmi.

Robert Langdon sa bosý tmolil po svojom prázdnom viktoriánskom dome v Massachusetts a popíjal svoj zvyčajný liek proti nespavosti – šálku pariacej sa čokolády Nestlé. Aprílový mesiac nakúkal cez arkierové okno a jeho svetlo sa mihalo na orientálnych kobercoch. Kolegovia si z Langdona neraz uťahovali, že to uňho vyzerá skôr ako v antropologickom múzeu než v normálnom dome. Police boli prepchaté náboženskými artefaktmi z celého sveta – našla sa tam ekuaba z Ghany, zlatý kríž zo Španielska, kykladský idol z Egejských ostrovov, dokonca aj vzácny tkaný boccus z Bornea, symbol večnej mladosti bojovníka.

Ako tak sedel na bronzovej indickej truhlici a vychutnával horúcu čokoládu, v okne zazrel svoj vlastný obraz. Bol pokrivený a bledý ako strašidlo. Starnúce strašidlo, pomyslel si trpko a to mu znova pripomenulo, že jeho mladý duch sídli v smrteľnej schránke.

Hoci nebol pekný v tradičnom zmysle slova, vo svojich štyridsiatich rokoch mal to, čomu jeho kolegyne hovorili „intelektuálna“ príťažlivosť – pásiky šedín v hustých hnedých vlasoch, skúmavé modré oči, pútavý hlboký hlas a mužný, bezstarostný úsmev atléta. Keďže na strednej aj vysokej škole súťažil v skokoch do vody, stále si zachovával pružnú, stoosemdesiat centimetrov vysokú postavu plavca, ktorú si udržiaval tak, že každý deň preplával päťdesiat dĺžok univerzitného bazéna.

Pre priateľov bol vždy tak trochu záhadou – človekom, ktorý uviazol medzi storočiami. Cez víkend sa motal v džínsoch po kampuse a debatoval so študentmi o počítačovej grafike alebo dejinách náboženstva, inokedy, keď mal prednášať pri príležitosti otvorenia nejakého múzea, ho bolo vidieť v tvídovom obleku a kašmírovej veste na fotografiách vo významných umeleckých časopisoch.

Hoci ako pedagóg bol prísny a pedantný, sám volal po „stratenom umení dobrej zábavy“. Zábave sa venoval s nákazlivým fanatizmom, čím si získal mnohých študentov. Prezývali ho Delfín – jednak preto, lebo mal priateľskú povahu, a jednak preto, lebo sa vedel hlboko ponoriť do vody a pri vodnom póle postaviť celé mužstvo protivníka do roly štatistu.

Zatiaľ čo teraz osamelý sedel a neprítomne hľadel do tmy, ticho, čo vládlo v jeho dome, bolo narušené po druhý raz – tentoraz zvonil fax. Langdon, priveľmi ustatý na to, aby sa rozčúlil, sa silene usmial.

Boží ľudia, pomyslel si. Dvetisíc rokov čakajú na mesiáša a stále nedajú pokoj.

Unavene sa vrátil s prázdnou šálkou do kuchyne a pomaly zamieril do svojej pracovne vyloženej dubovým drevom. Faxová správa ležala v košíčku. S povzdychom vybral papier a pozrel sa naň.

Vzápätí sa mu zdvihol žalúdok.

Na papieri bol obrázok mŕtvoly. Telo bolo nahé, hlava celkom vykrútená dozadu. Na príšerne spálenej hrudi zbadal čosi vypálené. Bolo to jediné slovo. Langdon ho veľmi dobre poznal. Neveriacky hľadel na umelecky zdobené písmo.

„Ilumináti,“ zajachtal s búšiacim srdcom. To nie je možné...

Pomaly, so strachom, čo ešte uvidí, otočil papier o stoosemdesiat stupňov a pozrel sa na to isté slovo. Vyrazilo mu to dych. Akoby doňho narazilo auto.

Neveriac vlastným očiam, znova a znova otáčal papier.

„Ilumináti, osvietení,“ zašepkal.

Načisto ohromený klesol do kresla. Chvíľu sedel celkom bez pohnutia. Potom presunul pohľad na blikajúce červené svetlo na faxe. Nech mu už túto správu poslal ktokoľvek, stále je na linke... čaká na hovor. Na blikajúce svetielko hľadel celú večnosť.

Potom s roztrasenou rukou siahol po telefóne.

2

„Tak už mi konečne budete venovať pozornosť?“ povedal mužský hlas, keď Langdon zdvihol slúchadlo.

„Áno, pane, teraz už áno. Vysvetlíte mi, o čo tu ide?“

„Chcel som vám to povedať už skôr.“ Hlas bol úsečný a vecný. „Som fyzik. Vediem výskumný ústav. Došlo u nás k vražde. Telo ste videli.“

„Ako ste ma našli?“ Langdon sa nevedel sústrediť. Myšlienky mal rozlietané.

„Už som vám povedal. Na internete. Z internetovej stránky o vašej knihe Iluminátske umenie.“

Langdon sa snažil sústrediť. Jeho kniha bola v bežných literárnych kruhoch takmer neznáma, ale na internete vyvolala celkom slušnú diskusiu. No tvrdenie toho muža nebolo pravdivé. „Na tej stránke nie je uvedené moje telefónne číslo,“ povedal. „Som si tým istý.“

„V našom laboratóriu sú mimoriadne schopní ľudia a vedia nájsť na internete všetky potrebné informácie.“

Langdon o tom pochyboval. „Hovoríte to tak, akoby ste o internete vedeli viac než ostatní.“

„Bodaj by nie,“ odvetil muž. „Veď sme ho vynašli.“ Z jeho hlasu cítil, že teraz hovorí pravdu. „Musím sa s vami stretnúť,“ naliehal volajúci.

„Nemôžem o tom s vami hovoriť telefonicky. Naše laboratórium je iba hodinu letu z Bostonu.“

Langdon stál v matnom svetle svojej pracovne a analyzoval faxovú správu, ktorú držal v rukách. Obrázok bol neodolateľný, možno išlo o epigrafický nález storočia, desaťročie jeho výskumu potvrdeného jediným symbolom.

„Je to naliehavé,“ nástojil hlas.

Langdon upieral zrak na vypálené znamenie. Illuminati, čítal znovu a znovu. Vo svojej práci sa vždy opieral o niečo, čo sa podobalo na skameneliny – o staré dokumenty a povesti tradované z generácie na generáciu –, no tento obrázok bol súčasný. Cítil sa ako paleontológ, ktorý odrazu stojí pred živým dinosaurom.

„Dovolil som si poslať po vás lietadlo,“ povedal hlas. „O dvadsať minút je v Bostone.“

Cítil, ako mu vyschlo v hrdle. Hodina letu...

„Prepáčte mi, prosím, moju trúfalosť,“ pokračoval hlas, „ale naozaj vás tu potrebujem.“

Znova sa zahľadel na fax – prastarý mýtus potvrdený čierne na bielom. Následky, ktoré z toho vyplývali, boli desivé. Neprítomne sa pozrel cez arkierové okno. Prvé záblesky svitania prenikali cez konáre briez na dvore, no dnes ráno bol výhľad akýsi iný. Ovládli ho protichodné pocity strachu a veselosti. Vedel, že nemá na výber.

„Tak dobre,“ pristal. „Povedzte mi, kde nájdem to lietadlo.“

3

Tisíce kilometrov odtiaľ sa stretli dvaja muži. Miestnosť bola tmavá. Stredoveká. Kamenná. „Benvenuto,“ pozdravil muž sediaci v tieni. „Podarilo sa?“

„Sí,“ odvetila temná postava. „Perfettamente.“ Jeho slová boli tvrdé ako okolité kamenné múry. „A nebude pochýb o tom, kto to urobil?“

„Nie.“

„Výborne. Máte to, čo som chcel?“ Vrahove oči, čierne ako uhoľ, sa zaleskli. Vytiahol ťažký elektronický prístroj a položil ho na stôl. Zdalo sa, že muž skrytý v tieni je spokojný. „Dobrá práca.“

„Slúžiť bratstvu je pre mňa cťou,“ odvetil vrah. „Onedlho sa začne druhá fáza. Trochu si oddýchnite.

Dnes v noci zmeníme svet.“

4

Langdonov Saab 900S sa vyrútil z Callahanovho tunela a vynoril sa na východnej strane bostonského prístavu neďaleko vchodu na Loganovo letisko. Langdon našiel podľa pokynov Aviation Road a zabočil doľava okolo starých letiskových budov. Po tristo metroch sa na príjazdovej ceste vynoril z tmy hangár. Bola na ňom namaľovaná veľká štvorka. Zaparkoval a vystúpil z auta.

Spoza budovy vyšiel muž s guľatou tvárou, v modrej leteckej kombinéze. „Robert Langdon?“ zavolal. Hlas mal priateľský, prízvuk nezaraditeľný.

„Áno,“ odvetil Langdon a zamkol auto.

„Idete práve včas,“ povedal muž. „Práve som pristál. Poďte za mnou, prosím.“

Ako obchádzali budovu, Langdon pocítil napätie. Nebol zvyknutý na záhadné telefonáty a tajné schôdzky s neznámymi ľuďmi. Keďže nevedel, čo ho čaká, obliekol si to, čo nosil na univerzite – kaki nohavice, rolák a tvídové sako. Ako kráčali ďalej, myslel na fax vo vrecku saka a stále nemohol uveriť tomu, čo na ňom je.

Pilot akoby vycítil jeho obavy. „Dúfam, pane, že nemáte problémy s lietaním.“

„Nie,“ odvetil. Oveľa väčšie problémy mám s ociachovanými mŕtvolami.

Muž ho viedol pozdĺž hangára. Potom zabočili za roh na pristávaciu plochu.

Langdon zrazu zastal a s otvorenými ústami hľadel na lietadlo zaparkované na betóne. „To poletíme týmto?“

Muž sa zazubil. „Páči sa vám?“

Langdon naň chvíľu nemo civel. „Či sa mi páči? Čo to, dočerta, je?“

Stroj stojaci pred nimi bol obrovský. Vzdialene pripomínal raketoplán, ibaže vrch mal odrezaný, takže bol dokonale ploský. Ako tam tak stál na pristávacej dráhe, pripomínal gigantický klin. Langdon mal v prvej chvíli pocit, že sa mu to sníva. Videlo sa mu, že stroj je asi taký schopný letu ako buick. Krídla prakticky nemal – iba dva krátke stabilizátory vzadu. Trup bol inak hladký, bez okien, dlhý asi sedemdesiat metrov.

„S plnou nádržou váži dvestopäťdesiattisíc kíl,“ povedal hrdo pilot ako otec, ktorý sa chváli svojím práve narodeným dieťaťom. „Lieta na tekutý vodík. Plášť je vyrobený z titánu so silikónovými a uhlíkovými vláknami. Pomer ťahu k hmotnosti je dvadsať k jednej; pri väčšine prúdových lietadiel nie je viac než sedem k jednej, šéf musí mať poriadne naponáhlo, keď vás chce tak rýchlo vidieť. Tento stroj len tak po hocikoho neposiela.“

„Táto vec aj lieta?“ ozval sa Langdon.

„To teda áno.“ Pilot sa usmial a viedol Langdona cez dráhu k lietadlu. „Vyzeráte trochu zarazene. Chápem vás, ale zvyknete si. O takých päť rokov už neuvidíte nič iné iba tieto mašinky VROD – vysokorýchlostnej osobnej dopravy. Naše laboratórium je jedno z prvých, čo dačo také má.“

To teda musí byť parádne laboratórium, pomyslel si Langdon.

„Toto je prototyp Boeingu X-33,“ pokračoval pilot, „ale existujú desiatky ďalších... Američania majú National Aero Space Plane, Rusi Scramjet, Briti Hotol. Budúcnosť je už tu, len to chvíľu potrvá, kým prenikne aj do civilného sektora. S tradičnými prúdovými lietadlami sa môžete rozlúčiť.“

Langdon sa opatrne pozrel na lietadlo. „Tuším by som radšej letel tradičným prúdovým lietadlom.“

Pilot zamieril ku schodíkom. „Tadiaľto prosím. Opatrne.“

O niekoľko minút už Langdon sedel v prázdnej kabíne. Pilot ho pripútal na sedadlo v prvom rade a zmizol v prednej časti lietadla.

Samotná kabína na jeho prekvapenie vyzerala ako priestranná kabína komerčného prúdového lietadla. Jediný rozdiel bol v tom, že tu neboli okná, z čoho nemal príjemný pocit. Celý život trpel slabšou formou klaustrofóbie – následok nehody z detstva, s ktorou sa nikdy celkom nevyrovnal.

Odpor k uzavretým priestorom ho síce nijako neochromoval, ale vždy ho pociťoval a znepríjemňoval mu život. Prejavovalo sa to nenápadne – vyhýbal sa uzavretým športovým halám a s radosťou zaplatil hotový majetok za svoj vzdušný viktoriánsky dom s vysokými stropmi, hoci fakulta mu núkala lacné ubytovanie. Sám seba podozrieval, že jeho láska k svetu umenia pramení z jeho lásky k veľkým priestorom výstavných siení.

Rachot motorov však rozohnal všetky jeho spomienky a rozochvel celý trup lietadla. Naprázdno preglgol a čakal. Cítil, že lietadlo sa hýbe. Z reproduktorov nad hlavou sa potichu ozvala americká country hudba.

Na stene vedľa neho dvakrát zapípal telefón. Zdvihol slúchadlo.

„Haló?“

„Cítite sa príjemne, pán Langdon?“

„Ani nie.“

„Len sa uvoľnite. O hodinu sme tam.“

„A to je kde?“ spýtal sa, lebo si uvedomil, že nemá ani potuchy, kam letia.

„V Ženeve,“ odvetil pilot a zapol motory na plné obrátky. „V ženevských laboratóriách.“

„Geneva,“ opakoval Langdon a hneď sa cítil o čosi lepšie. „Severná časť štátu New York. Vlastne tam mám rodinu, pri jazere Seneca. Nevedel som, že v Geneve sú aj fyzikálne laboratóriá.“

Pilot sa zasmial. „Ale to nie je Geneva v štáte New York, pán Langdon, ale Ženeva vo Švajčiarsku.“

Langdonovi chvíľu trvalo, kým tú informáciu spracoval. „Vo Švajčiarsku?“ Cítil, ako sa mu zrýchľuje pulz. „Nevraveli ste mi, že je to len hodina letu?“

„Veď aj je, pán Langdon,“ smial sa pilot. „Toto lietadlo je pätnásťkrát rýchlejšie ako zvuk.“

5

Na rušnej Via Europa sa nájomný vrah predieral davom ľudí. Bol to silný muž. Tajomný a zdatný. Nenápadne čulý. Svaly mal ešte vždy stuhnuté od vzrušenia, ktoré prežíval na stretnutí.

Išlo to dobre, vravel si. Hoci jeho zamestnávateľ si nikdy neodhalil tvár, pre vraha bolo cťou už to, že mohol byť v jeho prítomnosti. Naozaj je to iba pätnásť dní, čo sa s ním zamestnávateľ prvýkrát skontaktoval? Vrah si pamätal každé slovíčko toho telefonátu...

„Volám sa Jánus,“ povedal volajúci. „Svojím spôsobom sme príbuzní. Máme spoločného nepriateľa. Počul som, že si vás možno najať.“

„To závisí od toho, koho zastupujete,“ odvetil.

Volajúci mu to povedal.

„To má byť žart?“

„Vidím, že ste o nás už počuli,“ poznamenal Jánus.

„Pravdaže. To bratstvo je legendárne.“

„A predsa pochybujete o tom, že to myslím vážne.“

„Každý vie, že bratstvo zaniklo.“

„To je taktický zámer. Najnebezpečnejší nepriateľ je ten, ktorého sa nikto nebojí.“

Nájomný vrah bol nedôverčivý. „Takže bratstvo stále existuje?“

„Skryté hlbšie než kedykoľvek predtým. Prenikli sme všade... dokonca aj do najposvätnejšej bašty nášho najzaprisahanejšieho nepriateľa.“

„To je vylúčené. Tam sa predsa nedá dostať.“

„Naša moc siaha ďaleko.“

„Až tak ďaleko nesiaha nijaká moc.“

„Čoskoro sa presvedčíte. Práve sme nezvratne dokázali svoju moc. Činom, ktorého zákernosť je dôkazom našej sily.“

„Čo ste urobili?“

Volajúci mu to povedal.

Vrah vyvalil oči. „To nie je možné.“

Na druhý deň priniesli všetky noviny na svete rovnaké titulky. Nájomný vrah uveril.

Teraz, o pätnásť dní neskôr, už nemal najmenšie pochybnosti. Bratstvo stále funguje, povedal si. Dnes v noci sa vynorí z hlbín a ukáže svoju moc.

Ako sa predieral ulicami, čierne oči mu svietili radostnou predtuchou. Jedno z najtajomnejších a najobávanejších bratstiev, aké kedy existovali, si žiada jeho služby. Vybrali si správne, pomyslel si. Skvelú povesť o jeho umení mlčať prekonala už iba skvelá povesť o jeho umení zabíjať.

Zatiaľ im slúžil dobre. Zlikvidoval určenú osobu a priniesol Jánusovi to, čo žiadal. Teraz už bolo na Jánusovi, aby využil svoju moc a dostal tú vec tam, kde ju chcel mať.

Kde ju chcel mať...

Nájomný vrah premýšľal, ako to ten človek chce vôbec dokázať. Musel mať dobré styky. Zdalo sa, že moc bratstva je neohraničená.

Jánus, uvažoval teraz. Očividne krycie meno. Bola to narážka na rímskeho boha s dvoma tvárami... alebo na Saturnov mesiac? To je jedno. Jánus má nepredstaviteľnú moc. Jasne to dokázal.

Ako kráčal ďalej, predstavoval si, ako sa naňho zhora usmievajú jeho predkovia. Dnes zvádza ich bitku, bojuje proti tomu istému nepriateľovi, proti ktorému bojovali celé veky, už od jedenásteho storočia... keď nepriateľove križiacke armády pustošili jeho krajinu, znásilňovali a vraždili príslušníkov jeho národa, vyhlasovali ich za nečistých a znesväcovali ich chrámy a bohov.

Jeho predkovia si na svoju obranu vytvorili malú, no smrteľne nebezpečnú armádu. Jej príslušníci sa preslávili po celej krajine ako ochrancovia putujúci krajinou a vraždiaci každého nepriateľa. Preslávili sa nielen svojou krutosťou, ale aj tým, že víťazstvá oslavovali požívaním hašiša.

Časom sa týmto mužom rozsievajúcim smrť začalo hovoriť hasasíni, doslova požívači hašiša. Toto slovo sa takmer vo všetkých svetových jazykoch stalo synonymom smrti. Používa sa dodnes... ibaže prešlo určitým vývinom, podobne ako umenie zabíjať.

Dnes sa zmenilo na asasín, čo značí „úkladný vrah“.

6

Ubehlo šesťdesiatštyri minút, keď Robert Langdon, ktorému sa počas letu mierne dvíhal žalúdok, neveriacky zišiel po schodíkoch na slnkom rozpálenú pristávaciu dráhu. Ostrý vietor plieskal chlopňami jeho tvídového saka. Na voľnom priestranstve sa cítil výborne. Díval sa na svieže zelené údolie so zasneženými horami všade navôkol.

To sa mi asi sníva, povedal si. Každú chvíľu sa prebudím.

„Vitajte vo Švajčiarsku,“ zareval pilot do rachotu motorov, ktoré postupne vypínal.

Langdon sa pozrel na hodinky. Bolo sedem hodín sedem minút ráno.

„Prekročili sme šesť časových pásem,“ poznamenal pilot. „Tu je niečo po jednej popoludní.“

Langdon si posunul ručičky.

„Ako sa cítite?“

„Akoby som zjedol polystyrén.“

Pilot prikývol. „Výšková choroba. Boli sme osemnásť kilometrov nad zemou. Tam je človek o tridsať percent ľahší. Ešte šťastie, že sme leteli iba cez tú mláčku. Keby sme museli letieť do Tokia, boli by sme v oveľa väčšej výške, vyše sto kilometrov. To by vám skrúcalo všetky vnútornosti.“

Langdon chabo prikývol a opakoval si, aké má obrovské šťastie. Keď sa to tak vezme, let bol úplne obyčajný. Odhliadnuc od toho, že mu pri vzlietnutí takmer praskali kosti, lietadlo letelo ako hociktoré iné. Občas pocítil menšie turbulencie a zmenu tlaku pri stúpaní, ale inak nič nenaznačovalo, že letia neuveriteľnou rýchlosťou – takmer osemnásťtisíc kilometrov za hodinu.

Po pristávacej dráhe sa náhlila hŕstka technikov, aby sa o X-33 postarali. Pilot zaviedol Langdona k čiernemu peugeotu na parkovisku pri kontrolnej veži. O chvíľu sa už rútili po vydláždenej ceste tiahnucej sa údolím. V diaľke sa črtala skupinka budov. Po bokoch sa mihali trávnaté pláne.

Langdon neveriacky sledoval, ako sa ručička na tachometri blíži k stosedemdesiatke. Prečo má tak naponáhlo? uvažoval.

„K laboratóriu je to päť kilometrov,“ povedal pilot, teraz v úlohe šoféra. „O dve minúty sme tam.“

Prečo nie radšej o tri minúty, ale živí a zdraví? uvažoval ďalej, márne šmátrajúc po bezpečnostnom páse.

Auto letelo ďalej.

„Máte rád Rebu?“ spýtal sa pilot a zastrčil kazetu do prehrávača.

Akási žena začala spievať: „Je to len strach, že budem sama...“

Tu nič také nehrozí, pomyslel si Langdon neprítomne. Kolegyne si z neho často uťahovali, že jeho zbierka muzeálnych artefaktov nie je nič iné ako priehľadná snaha zaplniť prázdny dom, snaha, ktorá bude podľa nich vždy márna, pokiaľ v dome nebude žena. On to vždy odbil smiechom a pripomenul im, že už má v živote tri lásky – symboly, vodné pólo a staromládenectvo, pričom to posledné mu umožňuje cestovať po svete, vyspávať, dokedy chce, a vychutnávať doma tiché večery s pohárikom brandy a dobrou knihou.

„Je to tu ako malé mestečko,“ povedal jeho spoločník, vytrhnúc ho z rojčenia. „Nie sú tu iba laboratóriá. Máme tu aj supermarkety, nemocnicu, ba aj kino.“

Langdon neprítomne prikývol a díval sa na vysokánske budovy, ktoré sa pred nimi objavili.

„Máme tu vlastne najväčší stroj na svete,“ dodal šofér.

„Naozaj?“ Langdon sa stále díval cez okno.

„Veď ho o chvíľu uvidíte na vlastné oči.“ Muž sa usmial. „Nachádza sa šesť podlaží pod zemou.“

Langdon nemal čas na ďalšie otázky. Šofér bez varovania dupol na brzdy. Auto zabrzdilo šmykom pred strážnou búdkou.

Keď si Langdon prečítal nápis SECURITE. ARRETEZ!, odrazu si uvedomil, kde je, a zmocnila sa ho panika. „Panebože! Zabudol som si pas!“

„Pas tu nepotrebujete,“ upokojoval ho vodič. „So švajčiarskou vládou máme uzavretú dohodu.“

Langdon ho ohromene sledoval, ako podáva svoj identifikačný preukaz strážnikovi a ten ho vsúva do akéhosi elektronického prístroja. Zablikala zelená.

„Meno návštevníka?“

„Robert Langdon,“ odvetil šofér.

„Kto ho pozval?“

„Riaditeľ.“

Strážnik nadvihol obočie. Zvrtol sa, skontroloval výstup z počítača a porovnal ho s údajmi na obrazovke. Potom sa vrátil k okienku. „Príjemný pobyt, pán Langdon.“

Auto znova vyrazilo a prešlo ďalších dvesto metrov po kruhovom objazde pred hlavným vchodom do laboratórií. Pred nimi sa týčila ultramoderná hranatá budova zo skla a z ocele. Langdon žasol nad jej slohovou čistotou. Architektúru mal vždy rád.

„Sklenená katedrála,“ podotkol šofér.

„Kostol?“

„Kdeže. Kostol je to jediné, čo tu nemáme. Tu je náboženstvom fyzika. Tu môžete brať meno Božie nadarmo, koľko len chcete,“ zasmial sa, „ale nesmiete povedať jediné krivé slovo na kvarky a mezóny.“

Langdon sedel ako omámený, keď sa auto otočilo a zastavilo pred sklenenou budovou. Kvarky a mezóny? Nijaká pasová kontrola? Prúdové lietadlá letiace pätnásťkrát rýchlejšie ako zvuk? Dočerta, čo sú zač títo chlapíci? Odpoveď mu dala žulová doska pri vchode do budovy s nápisom:

(CERN)

Conseil européen pour la recherche nucléaire

„Jadrový výskum?“ spýtal sa, hoci si bol istý, že to preložil dobre.

Jeho spoločník neodpovedal. Nakláňal sa dopredu a vymieňal kazetu v prehrávači. „Konečná. Vystupovať. Riaditeľ si vás vyzdvihne pri tomto vchode.“

Langdon si všimol, že z budovy vychádza akýsi muž na vozíčku. Vyzeral na šesťdesiatnika. Bol vycivený, celkom plešatý, s prísne zovretými perami, v bielom laboratórnom plášti a prezuvkách. Jeho oči aj z diaľky vyzerali ako bez života – ako dva sivé kamienky.

„To je on?“ spýtal sa Langdon.

Šofér sa zadíval tým smerom. „Áno.“ Potom sa pozrel na Langdona a zlovestne sa usmial. „My o vlku a vlk za dverami.“

Langdon vystúpil z auta, nevediac, čo ho čaká.

Muž na vozíčku k nemu rýchlo zamieril a podal mu vlhkú a studenú ruku. „Pán Langdon? Telefonovali sme spolu. Volám sa Maximilian Kohler.“

7

Maximilianovi Kohlerovi, generálnemu riaditeľovi CERN-u, hovorili za chrbtom „kráľ“. Tento titul bol skôr výrazom strachu než úcty k človeku, ktorý vládol svojmu panstvu z trónu svojho vozíčka. Hoci len málokto ho poznal osobne, desivý príbeh o tom, ako ochrnul, poznali všetci a len málokto mu vyčítal zatrpknutosť... alebo jeho absolútnu oddanosť čistej vede.

Langdon bol v Kohlerovej prítomnosti iba chvíľu a hneď vycítil, že riaditeľ si rád udržiava odstup. Sám musel takmer bežať, aby udržal krok s jeho elektrickým vozíčkom, ktorý sa nečujne posúval k hlavnému vchodu. Taký vozíček ešte nevidel. Bol vybavený hotovým arzenálom elektronických prístrojov vrátane telefónu s niekoľkými linkami, pagera, počítačovej obrazovky a dokonca malej prenosnej videokamery. Mobilné veliteľské stanovište kráľa Kohlera.

Langdon za ním vošiel cez elektronické dvere do veľkej hlavnej haly.

Sklenená katedrála, dumal, hľadiac hore k nebesám.

Nad hlavou sa mu v popoludňajšom slnku ligotala modravá sklenená strecha, lúče kreslili vo vzduchu geometrické útvary a vzbudzovali pocit veľkoleposti. Hranaté tiene ako žily pretínali steny obložené bielymi dlaždicami a mramorovú dlážku. Vzduch voňal až sterilnou čistotou. Obďaleč náhlivo prešla skupina vedcov a ich kroky sa ozývali v rezonujúcom priestore.

„Tadiaľto, prosím, pán Langdon.“ Kohlerov hlas znel ako z počítača. Prízvuk mal strohý a presný ako prísne črty tváre. Zakašlal, utrel si ústa bielou vreckovkou a uprel naňho mŕtvolné sivé oči. „Ponáhľajte sa, prosím.“ Jeho vozíček priam letel po dlážke.

Langdon šiel za ním po nekonečných chodbách rozvetvujúcich sa z hlavnej haly. Na každej vládol čulý ruch. Vedci prekvapene hľadeli na Kohlera a prezerali si Langdona, akoby uvažovali, kto to asi je, že má takú spoločnosť.

„Je mi to trápne, ale musím sa priznať,“ pokúsil sa Langdon nadviazať rozhovor, „že som o CERN-e v živote nepočul.“

„To ma neprekvapuje,“ odvetil riaditeľ úsečne. „Väčšina Američanov nevníma Európu ako hlavného ťahúňa vedeckého výskumu. Vidia v nás iba zaujímavé nákupné stredisko – čo je dosť zvláštna predstava, ak vezmete do úvahy, odkiaľ pochádzali muži ako Einstein, Galilei a Newton.“

Langdon nevedel, čo na to povedať. Vytiahol z vrecka obrázok, ktorý mu prišiel faxom. „Mohli by ste mi povedať niečo o mužovi na tomto...“

Kohler ho prerušil mávnutím ruky. „Tu nie, prosím vás. Práve vás k nemu vediem.“ Natiahol ruku. „Ale možno by som si to mal vziať.“

Langdon mu podal papier a mlčky kráčal ďalej.

Riaditeľ ostro zabočil do širokej chodby vľavo, ovešanej diplomami a čestnými uznaniami. Na čestnom mieste visela mimoriadne veľká plaketa. Ako prechádzali okolo, Langdon pomaly čítal slová vyryté do bronzovej doštičky:

CENA ARS ELECTRONICA
za kultúrny prínos v digitálnom veku sa udeľuje
Timovi Bernersovi Leemu a CERN-u,
vynálezcom CELOSVETOVEJ POČÍTAČOVEJ SIETE.

Doparoma, pomyslel si, ten chlapík nežartoval. Vždy si myslel, že web je americký vynález. Zasa sa raz ukázalo, že jeho vedomosti sú obmedzené obzorom jeho knihy a občasným prezeraním Louvru alebo El Prada on-line na vlastnom starom Macintoshi.

„Web,“ povedal Kohler, znova zakašlal a utrel si ústa, „sa tu začal ako vnútropodniková sieť počítačov. Umožňovala vedcom z rôznych oddelení, aby sa navzájom podelili o výsledky svojej každodennej práce. Pravdaže, celý svet si myslí, že je to americký vynález.“

Langdon kráčal za ním po chodbe. „Prečo ste tento omyl nevyvrátili?“

Riaditeľ bez záujmu pokrčil plecami. „Jeden menší omyl v jednej maličkosti. CERN je niečo oveľa väčšie než globálna sieť počítačov. Naši vedci vyrábajú zázraky ako na bežiacom páse.“

Langdon sa naňho spýtavo pozrel. „Zázraky?“ Slovo „zázrak“ sa na Harvarde určite nepoužívalo. Také niečo mala na starosti teologická fakulta.

„Zdá sa, že ste skeptik,“ podotkol Kohler. „Myslel som si, že skúmate náboženské symboly. Neveríte na zázraky?“

„Pri zázrakoch si nikdy nie som istý,“ odvetil. Najmä pri takých, ktoré sa dejú vo vedeckých laboratóriách.

„Zázrak možno nie je vhodné slovo. Iba som sa pokúšal hovoriť vaším jazykom.“

„Mojím jazykom?“ Langdon mal zrazu nepríjemný pocit. „Nechcem vás sklamať, pane, ale ja skúmam náboženské symboly – som vedec, nie kňaz.“

Kohler zrazu spomalil a pozrel sa naňho o čosi vľúdnejšie. „Pravdaže. Bolo to odo mňa hlúpe. Človek nemusí mať rakovinu, aby dokázal analyzovať jej symptómy.“

Langdon takto ešte nikdy nerozmýšľal.

Keď sa znovu pohli chodbou, Kohler spokojne kývol hlavou. „My dvaja si budeme tuším rozumieť, pán Langdon.“

On však o tom akosi pochyboval.

Ako sa náhlili ďalej, Langdon začul nad hlavou akýsi rachot, ktorý každým krokom silnel, akoby prechádzal stenami. Zdalo sa, že prichádza zo vzdialeného konca chodby.

„Čo je to?“ spýtal sa napokon, no musel pritom kričať. Mal pocit, akoby sa blížili k činnej sopke.

„Vákuová trubica voľného pádu,“ odvetil Kohler a jeho dutý hlas bolo počuť bez najmenšieho úsilia z jeho strany. Iné vysvetlenie neposkytol.

Langdon sa viac nepýtal. Bol vyčerpaný a zdalo sa mu, že Maximilian Kohler nestojí o to, aby ho dakto pochválil za ústretovosť. A tak si pripomenul, prečo je vlastne tu. Ilumináti. Predpokladal, že niekde v tejto obrovskej budove sa nachádza telo... telo s vypáleným symbolom, pre ktoré preletel takmer päťtisíc kilometrov.

Keď sa blížili na koniec chodby, rachot bol takmer ohlušujúci a vibroval mu v chodidlách. Zabočili doprava a pred nimi sa objavila pozorovacia galéria. Do zakrivenej steny boli zapustené štyri priezory s hrubými sklami, podobné oknám v ponorke. Langdon zastal a pozrel sa cez jeden z nich.

Profesor Robert Langdon už videl v živote všeličo čudné, ale toto bolo zo všetkého najčudnejšie. Niekoľkokrát zažmurkal, aby sa uistil, či nemá halucinácie. Hľadel do obrovskej kruhovej komory, v ktorej sa akoby v bezváhovom stave vznášali ľudia. Boli traja, jeden z nich zamával a urobil vo vzduchu salto.

Panebože, pomyslel si. Asi som v krajine Oz.

Dlážku tvorila kovová mreža pripomínajúca obrovské drôtené pletivo. Pod ňou bolo vidieť čosi, čo sa ponášalo na obrovskú vrtuľu.

„Komora na skúmanie voľného pádu,“ vysvetlil Kohler a zastal, aby naňho počkal. „Zoskoky s oneskoreným otvorením padáka. Človek sa zbaví stresu. Je to vertikálny aerodynamický tunel.“

Langdon žasol. Jeden z ľudí predvádzajúcich voľný pád manévroval smerom k oknu. Bola to obézna žena. Nadhadzoval ju prúd vzduchu, ale zoširoka sa usmievala a ukázala mu vztýčený palec. Chabo sa na ňu usmial a odpovedal jej rovnakým gestom, uvažujúc, či tá žena vie, že v skutočnosti ide o prastarý falický symbol mužskej plodnosti.

Všimol si, že iba ona má na sebe niečo ako maličký padák. Vzdúval sa nad ňou ako hračka. „Načo jej je ten maličký padák?“ spýtal sa Kohlera. „V priemere má najviac meter.“

„Ide o princíp trenia,“ odvetil riaditeľ. „Padák znižuje jej aerodynamické vlastnosti, takže ventilátor ju môže nadnášať.“ Znovu sa pohol po chodbe. „Padák s plochou jedného štvorcového metra spomalí pád tela takmer o dvadsať percent.“ Langdon nemo prikývol. Ani sa mu nesnívalo, že táto informácia mu ešte tej noci stovky kilometrov odtiaľ zachráni život.

8

Keď vyšli zo zadnej časti hlavnej budovy CERN-u do prudkého švajčiarskeho slnečného svetla, Langdon mal pocit, akoby sa ocitol doma. To, čo videl pred sebou, mu pripomínalo univerzitný areál Ivy League.

Trávnatý svah klesal do šírej roviny so štvorcovými nádvoriami posiatymi skupinkami javorov a chodníkmi spájajúcimi tehlové internáty. Do budov vchádzali a zase z nich vychádzali učene vyzerajúci ľudia s knihami v rukách. Akoby chceli zvýrazniť bezstarostnú študentskú atmosféru, dvaja vlasatí hipisáci si hádzali plastový tanier a počúvali pritom Mahlerovu Štvrtú symfóniu, ktorej tóny sa ozývali z okna internátu.

„Tam bývame,“ vysvetľoval Kohler a rýchlo mieril na vozíčku po chodníku smerom k budovám. „Je tu vyše tritisíc fyzikov. CERN zamestnáva viac ako polovicu fyzikov z celého sveta, ktorí sa zaoberajú jadrovými časticami. Sú to najlepšie mozgy na svete – Nemci, Japonci, Taliani, Holanďania, na koho si len spomeniete. Naši fyzici zastupujú vyše päťsto univerzít a šesťdesiat národov.“

Langdon žasol. „Ako sa dorozumievajú?“

„Po anglicky, samozrejme. Univerzálnym jazykom vedy.“

Langdon odjakživa počúval, že univerzálnym jazykom vedy je matematika, ale bol už priveľmi ustatý, aby o tom diskutoval. Poslušne kráčal po chodníku za riaditeľom.

Asi na polceste okolo nich prebehol akýsi mladý muž. Na tričku mal napísané: BEZ JTV NIET SLÁVY!

Langdon nechápavo hľadel za ním. „JTV?“

„Jednotná teória všetkého,“ vysvetlil mu Kohler.

„Aha,“ prikývol, hoci ničomu nerozumel.

„Vyznáte sa vo fyzike jadrových častíc, pán Langdon?“

Pokrčil plecami. „Trochu sa vyznám vo všeobecnej fyzike – pád telies a podobne.“ Pri dlhoročnom súťažení v skokoch do vody získal hlboký rešpekt voči neuveriteľnej sile gravitačného zrýchlenia. „Jadrová fyzika sa zaoberá skúmaním atómom však?“

Kohler pokrútil hlavou. „V porovnaní s tým, čím sa zaoberáme my, vyzerajú atómy ako planéty. Nás zaujíma jadro atómov – desaťtisícina ich celkovej veľkosti.“ Znovu zakašlal, akoby bol chorý. „Ľudia pracujúci v CERN-e hľadajú odpovede na tie isté otázky, ktoré si človek kladie od počiatku sveta. Odkiaľ prichádzame? Z čoho sme utvorení?“

„A odpovede na otázky nachádzajú vo fyzikálnom laboratóriu?“

„Tuším vás to prekvapuje.“

„To áno. Mal som dojem, že sú to duchovné otázky.“

„Pán Langdon, všetky otázky boli kedysi duchovné. Od počiatku sveta zapĺňalo náboženstvo tie miesta, ktorým veda nerozumela. Východ a západ slnka sa pripisovali bohu Héliovi a jeho ohnivému vozu. Zemetrasenia a prílivové vlny mal na svedomí rozhnevaný Poseidón. Veda dokázala, že títo bohovia boli falošnými idolmi. Zakrátko sa dokáže, že falošnými idolmi sú všetci bohovia. Veda dala odpovede takmer na všetky otázky. Nezodpovedaných ostalo už iba niekoľko z nich, a tie sú ezoterické. Odkiaľ pochádzame? Čo tu robíme? Aký je zmysel života a vesmíru?“

Langdona to prekvapilo „A CERN sa pokúša na tieto otázky odpovedať?“

„Nepokúša sa, ale odpovedá.“

Keď prechádzali medzi blokmi budov, Langdon mlčal. Vtom im nad hlavou preletel plastový tanier a pristál priamo pred nimi. Kohler si ho nevšímal a pokračoval v ceste.

Z druhej strany nádvoria sa ozvalo: „S’il vous plaît!“

Langdon sa pozrel tým smerom. Mával naňho starší bielovlasý muž v tričku s nápisom COLLEGE PARIS. Langdon zdvihol tanier a skúseným pohybom ho hodil naspäť. Starec ho chytil na jeden prst, zakrútil a cez plece hodil svojmu spoločníkovi. „Merci!“ zavolal naňho.

„Gratulujem,“ povedal riaditeľ, keď ho Langdon dobehol. „Práve ste si zašportovali s nositeľom Nobelovej ceny Georgeom Charpakom, objaviteľom optickej proporcionálnej komory.“

Langdon prikývol. Mám šťastný deň. Trvalo im ešte tri minúty, kým sa dostali do cieľa k veľkej, dobre udržiavanej ubytovni v osikovom háji. V porovnaní s ostatnými vyzerala luxusnejšia. Nad vchodom bolo do kameňa vytesané BUDOVA C.

Skutočne nápaditý názov, pomyslel si Langdon.

Táto budova však aj napriek tomuto nič nehovoriacemu názvu uspokojovala jeho architektonický vkus – bola konzervatívna a masívna, s priečelím z červených tehál, bohato zdobenou balustrádou, obklopená symetricky strihaným živým plotom. Kamenný chodník vedúci ku vchodu prechádzal popod dva mramorové stĺpy. Na jeden z nich ktosi nalepil lístok s textom:

TENTO STĹP PATRÍ IÓNOM.

Grafity fyzikov?, premýšľal Langdon, vyvaľujúc oči na stĺp. Potom sa spokojne zasmial. „Som rád, že aj najlepší fyzici sa občas mýlia.“

Kohler sa naňho skúmavo pozrel. „Ako to myslíte?“

„Nech už tie slová napísal ktokoľvek, mýli sa. Tento stĺp nie je iónsky. Iónske stĺpy majú po celej dĺžke rovnakú šírku. Tento sa zužuje. Je to dórsky stĺp – opak iónskeho. Ide o bežný omyl.“

Riaditeľ sa neusmial. „Autor tohto textu to myslel ako žart, pán Langdon. Nemal na mysli Iónov, ale ióny – elektricky nabité častice. Obsahuje ich väčšina predmetov.“

Langdon sa pozrel na stĺp a vzdychol si.

Keď vystúpili z výťahu na najvyššom poschodí budovy C, ešte vždy sa hanbil. Kráčal za Kohlerom elegantne zariadenou chodbou. Nábytok bol v nečakane tradičnom koloniálnom francúzskom slohu – diván z čerešňového dreva, veľká porcelánová váza a špirálovité drevené ozdoby.

„Snažíme sa, aby našim vedcom nič nechýbalo,“ vysvetľoval riaditeľ.

To vidím, pomyslel si Langdon. „Takže muž z toho faxu býval tu? Patril medzi vašich významných zamestnancov?“

„Áno,“ odvetil Kohler. „Dnes ráno neprišiel na poradu a nehlásil sa, keď sme ho zháňali pagerom. Prišiel som sem a našiel ho mŕtveho v obývačke.“

Langdona odrazu zamrazilo, keď si uvedomil, že o chvíľu uvidí mŕtve telo. Žalúdok nemal nikdy bohvieaký silný. Už ako študent dejín umenia pocítil slabosť, keď im profesor v triede povedal, že Leonardo da Vinci dospel k svojmu neobyčajnému poznaniu ľudského tela exhumáciou mŕtvol a ich pitvaním.

Kohler mieril na koniec chodby. Boli tam iba jedny dvere. „Ateliérový byt, dalo by sa povedať,“ poznamenal a jemnými dotykmi vreckovky si utrel z čela kvapôčky potu.

Langdon hľadel na osamelé dubové dvere. Na štítku bolo napísané:

LEONARDO VETRA

„Na budúci týždeň by mal päťdesiatosem rokov,“ povedal Kohler. „Bol jedným z najlepších súčasných vedcov. Pre vedu je to veľká strata.“

Langdon mal na okamih dojem, že riaditeľova tvrdá tvár o čosi zmäkla. No ak to tak aj bolo, vzápätí bola ako predtým. Potom siahol do vrecka a vo veľkom zväzku kľúčov začal hľadať ten správny.

Langdonovi zrazu zišla na um čudná myšlienka. Zdalo sa, že budova je prázdna. „Kde sú všetci?“ spýtal sa. Ticho a prázdno bolo to posledné, čo by človek očakával na mieste činu.

„Fyzici sú v laboratóriách,“ odvetil Kohler, keď našiel ten správny kľúč.

„Mal som na mysli políciu,“ povedal Langdon. „Už odišla?“

Kohler s rukou natiahnutou k zámke zmeravel. „Polícia?“

Langdon sa mu pozrel do očí. „Áno, polícia. Poslali ste mi predsa faxom správu o vražde. Museli ste volať na políciu.“

„Nemusel som a ani som ju nezavolal.“

„Čože?“

Kohlerove sivé oči stvrdli. „Pán Langdon, situácia je trochu zložitejšia.“

Langdona sa zmocnili obavy. „Ale... hádam o tom vie aj niekto iný!“

„Áno. Leonardova adoptívna dcéra. Aj ona tu pracuje ako fyzička. Robila s otcom v jednom laboratóriu. Tvorili výskumný tím. Slečna Vetrová bola tento týždeň pracovne preč. Informoval som ju o smrti jej otca a práve teraz je na ceste späť.“

„Ale toho človeka zavraždili...“

„Oficiálne vyšetrovanie,“ skočil mu do reči Kohler pevným hlasom, „sa začne neskôr. S najväčšou pravdepodobnosťou sa však bude pritom skúmať Vetrovo laboratórium, to znamená miesto, ktoré on a jeho dcéra považovali za súkromné. Preto sa s vyšetrovaním začne až po návrate slečny Vetrovej. Mám pocit, že sa voči nej musíme správať aspoň trochu ohľaduplne.“

Otočil kľúčom v zámke.

Keď sa dvere otvorili, do chodby sa vyvalil ľadový vzduch a Langdona priam ovalil do tváre. Prekvapene cúvol. Hľadel akoby do iného sveta. Byt bol ponorený do hustej bielej hmly, ktorá sa vinula okolo nábytku a halila priestor do matného oparu.

„Čo to...?“ zajachtal.

„Freónový chladiaci systém,“ odvetil riaditeľ. „Ochladil som byt, aby sa telo uchovalo v pôvodnom stave.“

Langdon si pozapínal tvídové sako. Som v krajine Oz, pomyslel si. A zabudol som si čarovné črievičky.

9

Mŕtvola na dlážke pred ním bola príšerná. Nebohý Leonardo Vetra ležal na chrbte donaha vyzlečený a jeho telo bolo modrosivé. Krčné stavce vytŕčali z miesta, kde boli zlomené, a hlavu mal vykrútenú dozadu. Do tváre pritisnutej k zemi mu nebolo vidieť. Ležal v zamrznutej kaluži vlastného moču a ochlpenie okolo genitálií mal biele od mrazu.

Langdon, premáhajúc pocit nevoľnosti, sa pozrel na hruď obete. Hoci sa díval na tú ranu pravidelného tvaru na faxe veľakrát, v skutočnosti bola oveľa hroznejšia. Okraje spáleného mäsa boli hladké... symbol bol naozaj dokonale vypálený.

Zrazu nevedel, či ten chlad, čo mu preniká až do kostí, pochádza z chladiaceho zariadenia, alebo z úžasu nad tým, čo vidí.

S búšiacim srdcom obišiel telo a prečítal ten istý symetrický nápis z opačnej strany. Teraz, keď naň hľadel, sa zdal ešte nepochopiteľnejší.

„Pán Langdon?“

Nepočul. Bol v inom svete... Vo svojom svete, vo svojom živle, vo svete, kde dejiny, mýty a fakty splývali v jedno, zaplavovali mu zmysly a menili jeho vnímanie.

„Pán Langdon?“ Kohler doňho zabodol zrak.

On však nereagoval. Vnímanie mal ostrejšie a bol hlboko sústredený. „Čo všetko už viete?“ spýtal sa.

„Iba to, čo som mal čas prečítať si na vašej internetovej stránke. Slovo illuminati znamená osvietení. Ide o akési stredoveké bratstvo.“

Langdon prikývol. „Už ste o ňom dakedy predtým počuli?“

„Nie, prvý raz som to slovo videl vypálené na hrudi pána Vetru.“

„A potom ste pátrali po jeho význame na internete?“

„Áno.“

„Určite ste našli stovky odkazov.“

„Tisíce,“ odvetil Kohler. „Na vašej stránke sú však odkazy na Harvard, Oxford, jedného renomovaného vydavateľa a na kopu príslušných publikácií. Ako vedec viem, že hodnota informácie zodpovedá hodnote jej zdroja. Mal som dojem, že vaše zdroje informácií sú dôveryhodné.“

Langdon nespúšťal zrak z mŕtveho tela.

Kohler však mlčal. Jednoducho hľadel pred seba a čakal, kým príde s nejakým vysvetlením.

Konečne zdvihol zrak a rozhliadol sa po mrazivom byte. „Nemali by sme sa porozprávať niekde, kde je teplejšie?“

„Tu je to najlepšie.“ Zdalo sa, že riaditeľovi chlad neprekáža. „Ostaneme tu.“

Langdon sa zamračil. Dejiny iluminátov neboli rozhodne ani krátke, ani jednoduché. Kým mu ich vyrozprávam, načisto zamrznem. Znova sa uprene pozrel na vypálené znamenie a premkla ho hrôza.

Hoci sa v modernej vede o symboloch vyskytovalo množstvo správ o znaku iluminátov, ani jeden vedec ho nikdy nevidel. V starých dokumentoch sa tento symbol označoval za ambigram – ambi značí „oboje“ –, to znamená, že sa dal čítať z oboch strán. A hoci ambigramy boli vo vede o symboloch bežné – svastika, jin a jang, židovská hviezda, jednoduchý kríž –, predstava, že by ambigramom mohlo byť aj slovo, bola vylúčená. Moderní vedci zaoberajúci sa symbolmi sa roky pokúšali napísať slovo illuminati tak, aby sa dalo čítať odpredu aj odzadu, ale nikdy sa im to nepodarilo. Väčšina vedcov zastávala názor, že tento symbol je len mýtus.

„Tak kto sú vlastne tí osvietení?“ spýtal sa Kohler.

Veď to, pomyslel si Langdon, kto to vlastne je? Začal rozprávať.

„Medzi vedou a náboženstvom,“ vysvetľoval, „bola od samého počiatku dejín hlboká priepasť. Otvorení vedci ako Kopernik...“

„Boli zavraždení,“ skočil mu do reči Kohler. „Vraždila ich cirkev, lebo objavovali pravdu vedeckým spôsobom. Náboženstvo vždy prenasledovalo vedu.“

„Áno. Ale v šestnástom storočí sa v Ríme skupina mužov postavila cirkvi na odpor. Najosvietenejšie mozgy Talianska – fyzici, matematici, astronómovia – sa začali tajne stretávať a prejavovať svoj nesúhlas s učením cirkvi. Obávali sa, že monopol cirkvi na ‚pravdu‘ ohrozí vedu na celom svete. Založili prvý vedecký spolok na svete a nazvali sa Osvietení.“

„Illuminati.“

„Áno,“ prisvedčil Langdon. „Najvzdelanejší ľudia v Európe... ktorí svoj život zasvätili hľadaniu vedeckej pravdy.“

Kohler mlčal.

„Pravdaže, katolícka cirkev ich neúnavne prenasledovala. V relatívnom bezpečí boli iba preto, lebo svoju činnosť dokonale utajovali. Vzniklo akési vedecké podzemie, bratstvo osvietených sa rozrastalo a patrili doň vedci z celej Európy. Pravidelne sa stretávali v Ríme na dokonale utajenom mieste, ktorému hovorili Chrám osvietenia.“

Riaditeľ zakašlal a zamrvil sa.

„Mnohí ilumináti,“ pokračoval Langdon, „chceli bojovať proti tyranii cirkvi silou, ale ich najváženejší člen bol proti tomu. Bol to pacifista a jeden z najslávnejších vedcov všetkých čias.“

Bol presvedčený, že Kohler vie, o koho ide. Hádam každý už počul o nešťastnom astronómovi, ktorého cirkev zatkla a takmer popravila, pretože tvrdil, že stredom slnečnej sústavy nie je Zem, ale Slnko. Hoci jeho výpočty a merania sa nedali vyvrátiť, stihol ho prísny trest, lebo naznačoval, že Boh umiestnil ľudstvo niekam inam než do stredu svojho vesmíru.

„Volal sa Galileo Galilei,“ dodal.

Kohler zdvihol zrak. „Galilei?“

„Áno. Patri k iluminátom. A bol aj zbožný katolík. Usiloval sa zmierniť postoj cirkvi voči vede a tvrdil, že veda existenciu Boha nepopiera, ale ju dokazuje. Napísal, že keď sa díva ďalekohľadom na krúžiace planéty, počuje Boží hlas v podobe hudby sfér. Zastával názor, že veda a náboženstvo nie sú nepriatelia, ale spojenci – dva odlišné jazyky, ktorými sa rozpráva ten istý príbeh. Príbeh o symetrii a rovnováhe... o nebi a pekle, o noci a dni, o teple a chlade, o Bohu a satanovi. Veda aj náboženstvo nachádzajú radosť v Božej symetrii... v nekonečnom zápase svetla a tmy.“ Na chvíľu sa odmlčal, prešľapujúc na mieste, aby sa zohrial.

Kohler jednoducho sedel na vozíčku a hľadel pred seba.

„Bohužiaľ,“ pokračoval, „cirkev si neželala spojenie vedy a náboženstva.“

„Pravdaže nie,“ prerušil ho riaditeľ. „Tým by sa zrušila platnosť tvrdenia, že iba prostredníctvom cirkvi môže človek dospieť k Bohu. Preto súdila Galileiho ako kacíra, uznala ho za vinného a odsúdila na doživotné domáce väzenie. Dejiny vedy poznám celkom dobre, pán Langdon. Ale toto všetko sa stalo pred niekoľkými storočiami. Ako to súvisí s Leonardom Vetrom?“

Otázka za milión. Langdon sa rozhodol, že bude pokračovať vo svojej úvahe. „Galileiho zatknutie vyvolalo medzi iluminátmi rozruch. Dopustili sa niekoľkých chýb a cirkev odhalila identitu štyroch ich členov, chytila ich a vypočúvala. Ale tí štyria vedci nič neprezradili... ani keď ich mučili.“

„Mučili?“

Prikývol. „Zaživa im vypálili na telo znamenie kríža. Na hruď.“

Kohlerovi sa rozšírili oči a znepokojene sa pozrel na Vetrovo telo.

„Potom vedcov surovo zavraždili a ich telá vyhodili na rímske ulice na výstrahu ostatným, ktorí by sa chceli pridať k iluminátom. Pretože miesto, kde sa nachádzal Chrám osvietenia, bolo prezradené, ostatní ilumináti z Talianska utiekli.“

Opäť sa odmlčal, akoby chcel podčiarknuť to, čo chcel povedať. Pozrel sa Kohlerovi priamo do očí. „Ilumináti prešli do hlbokej ilegality a začali sa stretávať s inými skupinami ľudí, ktorí tiež utekali pred katolíckymi čistkami – s mystikmi, alchymistami, okultistami, moslimami, židmi. Po rokoch začali prijímať nových členov. Objavili sa noví ilumináti. Zlovestnejší. Hlboko protikresťanskí. Mali čoraz väčšiu moc, praktizovali tajomné obrady a zaprisahali sa, že raz znova povstanú a pomstia sa katolíckej cirkvi. Mali takú obrovskú moc, že cirkev ich pokladala za svojho najnebezpečnejšieho nepriateľa. Vatikán označil bratstvo za šajtana.“

„Šajtana?“

„Je to moslimský výraz. Znamená ‚protivník‘... Protivník Boha. Cirkev si zvolila tento moslimský výraz preto, lebo tento jazyk považovala za nečistý.“ Zaváhal. „Šajtan znamená... satan.“

Na riaditeľovej tvári sa zračilo znepokojenie.

„Pán Kohler,“ pokračoval pevným hlasom, „neviem, ako sa tento znak objavil na hrudi tohto muža... ani prečo... Ale dívate sa na dávno stratený symbol najstaršieho a najvplyvnejšieho satanistického kultu na svete.“

10

Ulička bola úzka a prázdna. Hasasín kráčal rýchlymi dlhými krokmi a v čiernych očiach sa mu zračilo očakávanie. Ako sa blížil k cieľu, v hlave mu zazneli slová, ktorými sa s ním rozlúčil Jánus. Onedlho sa začne druhá fáza. Trochu si oddýchnite.

Uškrnul sa. Bol hore celú noc, ale spánok bolo to posledné, na čo teraz myslel. Spánok je pre slabochov. On je bojovník ako jeho predkovia a jeho národ nikdy nespal, keď sa začala bitka. Aj táto bitka sa celkom určite začala a on mal tú česť, že mohol ako prvý preliať krv. Teraz mal dve hodiny na oslavu víťazstva, kým sa vráti do práce.

Spať? Odpočívať sa dá aj lepšie...

Pôžitkárstvo zdedil po predkoch. Tí sa radi oddávali hašišu, ale on dával prednosť inakšej odmene. Bol pyšný na svoje telo, ten dobre fungujúci smrtiaci stroj, ktorý napriek tradíciám nechcel znečistiť narkotikami. Vypestoval si oveľa lepší návyk. Bola to oveľa zdravšia a uspokojivejšia odmena.

Zrazu pocítil dôverne známe napätie z očakávania a pridal do kroku. Došiel k dverám bez menovky a zazvonil. Otvorilo sa okienko a premerali si ho dve mäkké hnedé oči. Potom sa dvere otvorili dokorán.

„Vitajte,“ pozdravila ho dobre oblečená žena. Zaviedla ho do dokonale zariadeného, tlmene osvetleného salóna. Vzduch bol nasiaknutý vôňou drahého parfumu a pižma. Podala mu album fotografií. „Ktorákoľvek z nich vám je k dispozícii. Keď si vyberiete, zavolajte.“ Potom zmizla.

Hasasín sa usmial.

Sadol si na plyšový diván, a keď si položil na kolená album, pocítil priam živočíšnu túžbu. Hoci jeho národ neslávil Vianoce, predstavoval si, že asi takto nejako sa musí cítiť kresťanské dieťa, ktoré sedí pred hromadou vianočných darčekov a chystá sa ich rozbaliť. Otvoril album a začal si prezerať fotografie. Hľadeli naňho všetky jeho dávne sexuálne fantázie.

Mama. Talianska bohyňa. Vášnivá. Mladá Sophia Lorenová.

Sačiko. Japonská gejša. Ohybná. Bezpochyby šikovná.

Kanara. Čierna. Svalnatá. Exotická.

Celý album si prezrel dva razy a vybral si. Stlačil gombík na stolíku. O minútu sa objavila žena, ktorá ho privítala. Ukázal jej, ktorú si vybral. Usmiala sa. „Poďte za mnou.“

Keď dohodli finančnú stránku veci, žena diskrétne kamsi zatelefonovala. Chvíľu počkala a potom ho zaviedla po točitom mramorovom schodisku do luxusnej chodby. „Sú to tie zlaté dvere na konci,“ povedala. „Máte naozaj dobrý vkus.“

Bodaj by nie, pomyslel si. Som znalec.

Po dlhej chodbe sa náhlil ako leopard zakrádajúci sa k dávno očakávanej koristi. Keď došiel k dverám, usmial sa. Už boli poodchýlené... vyzývali ho, aby vstúpil. Potlačil ich a ony sa nehlučne otvorili.

Keď zbadal dievča, ktoré si vybral, vedel, že urobil dobre. Bola presne taká, akú chcel – nahá ležala na chrbte a ruky mala priviazané k stĺpikom postele zamatovou šatkou.

Podišiel k nej a tmavým prstom jej prešiel po bruchu bielom ako slonovina. V noci som vraždil, pomyslel si. Ty si moja odmena.

11

„Satanistického?“ Kohler si utrel ústa a znepokojene sa zamrvil. „Toto je symbol satanistického kultu?“

Langdon sa prechádzal po ľadovej miestnosti, aby sa trochu zohrial. „Ilumináti boli satanisti. Ale nie v dnešnom zmysle slova.“

V krátkosti mu vysvetlil, že väčšina ľudí si predstavuje príslušníkov satanistických kultov ako zloduchov uctievajúcich diabla, no v dejinách boli satanisti vždy vzdelaní ľudia, ktorí sa pokladali za protivníkov cirkvi. Šajtanov. Chýry o satanistickej čiernej mágii, zvieracích obetách a rituáloch plných päťramenných hviezd boli iba klamstvá, ktoré šírila cirkev, aby očiernila svojho protivníka. Nepriatelia cirkvi sa časom snažili iluminátov napodobniť, a nielenže týmto klamstvám uverili, ale začali ich aj praktizovať. Tak sa zrodil moderný satanizmus.

„To všetko je vzdialená história,“ zavrčal stroho Kohler. „Mňa zaujíma, ako sa ten symbol dostal sem.“

Langdon sa zhlboka nadýchol. „Samotný symbol vytvoril neznámy maliar, iluminát, zo šestnásteho storočia ako hold Galileiho láske k symetrii – bolo to akési posvätné logo iluminátov. Bratstvo symbol tajilo a údajne ho chcelo odhaliť až potom, keď získa moc, vyjde z ilegality a splní svoj cieľ.“

Riaditeľ sa naňho nepohnuto díval. „Objavenie toho symbolu teda znamená, že ilumináti vychádzajú z ilegality?“

„To je vylúčené. Je tu totiž ešte jedna kapitola ich dejín, ktorú som zatiaľ nespomenul.“

„Tak do toho,“ súril ho Kohler.

Langdon si pošúchal ruky, v duchu si preberajúc stovky dokumentov, ktoré o iluminátoch prečítal alebo sám napísal. „Ilumináti, ktorí prežili a utiekli z Ríma,“ začal rozprávať, „putovali po celej Európe a hľadali bezpečné miesto, kde by sa mohli dať znova dokopy. Ujala sa ich iná tajná spoločnosť – bratstvo bohatých bavorských slobodných murárov.“

Riaditeľ vyzeral zarazený. „Slobodomurári?“

Prikývol. Vôbec ho neprekvapilo, že Kohler o tejto tajnej spoločnosti už počul. Slobodomurári mali vyše päť miliónov členov na celom svete, pričom vyše polovica z nich bývala v Spojených štátoch amerických a viac ako jeden milión v Európe.

„Slobodomurári určite nie sú satanisti,“ vyhlásil Kohler a v jeho hlase odrazu zaznela pochybnosť.

„To nie. Slobodomurári sa stali obeťou vlastnej zhovievavosti. V osemnástom storočí, keď sa ujali vedcov na úteku, nevedomky sa stali pre iluminátov iba nastrčenými figúrkami. Počet iluminátov rástol a postupne obsadzovali v slobodomurárskych lóžach najvýznamnejšie pozície. Uprostred slobodomurárov potichu obnovili svoje vedecké bratstvo – vytvorili akúsi tajnú spoločnosť v tajnej spoločnosti. Potom využili styky slobodomurárskych lóží po celom svete na rozšírenie svojho vplyvu.“

Langdon sa nadýchol studeného vzduchu a pokračoval: „Ich hlavným cieľom bolo zničiť katolicizmus. Podľa nich boli dogmy šírené cirkvou iba povery, a preto považovali cirkev za najväčšieho nepriateľa ľudstva. Obávali sa, že ak náboženstvo bude naďalej vyhlasovať svoje mýty za absolútnu pravdu, vedecký pokrok sa zastaví a ľudstvo v budúcnosti čakajú nezmyselné náboženské vojny.“

„Bohužiaľ, dočkali sme sa.“

Langdon sa zamračil. Kohler mal pravdu. Sväté vojny stále zapĺňajú prvé stránky novín. Môj boh je lepší ako tvoj. Zdá sa, že odjakživa existoval úzky vzťah medzi počtom pravých veriacich a počtom obetí.

„Pokračujte,“ vyzval ho Kohler.

Langdon si utriedil myšlienky a hovoril ďalej. „Moc iluminátov v Európe stále rástla a čoskoro sa začali zameriavať aj na Ameriku. Medzi prvými členmi vlády Spojených štátov amerických bolo veľa slobodomurárov, patrili medzi nich napríklad aj George Washington a Benjamin Franklin. Boli to všetko čestní, bohabojní muži, ktorí netušili, že ilumináti si vybudovali svoju baštu priamo medzi slobodomurármi a prostredníctvom nich zakladajú banky, univerzity a celé priemyselné odvetvia, aby mohli financovať svoj najdôležitejší cieľ – vytvorenie jediného celosvetového štátu, akéhosi svetského nového svetového poriadku.

Kohler sa nepohol.

„Nového svetového poriadku,“ zopakoval Langdon, „založeného na vedeckom osvietení. Vraveli tomu luciferovské učenie. Cirkev stotožňovala Lucifera s diablom, no bratstvo trvalo na tom, že Lucifer je presne to, čo toto slovo znamená v latinčine – nositeľ svetla, svetlonos. To isté ako illuminator.“

Riaditeľ si vzdychol a jeho hlas znel odrazu slávnostne. „Pán Langdon, posaďte sa, prosím.“

Langdon si zdráhavo sadol na stoličku pokrytú vrstvičkou ľadu.

Kohler sa posunul na vozíčku bližšie k nemu. „Neviem, či som pochopil všetko, čo ste mi teraz povedali, ale jedno mi je jasné. Leonardo Vetra bol vari najväčší vedec, akého sme v CERN-e mali. Okrem toho bol naším priateľom. Musím tých iluminátov vypátrať a vy mi v tom musíte pomôcť.“

Langdon nevedel, čo na to povedať. „Vypátrať iluminátov?“ Strieľa si zo mňa? „Obávam sa, pane, že to nebude možné.“

Riaditeľ zmraštil čelo. „Ako to myslíte? Nechcete...“

„Pán Kohler.“ Langdon sa naklonil k hostiteľovi, nevediac, ako to vyjadriť, aby pochopil, čo mu chce povedať. „Ešte som vám nepovedal všetko. Hoci sa to nezdá, je veľmi nepravdepodobné, že tento symbol vypálil na telo pána Vetru iluminát. Viac ako pol storočia nemáme jediný dôkaz o ich existencii a vedci sa zhodujú na tom, že bratstvo iluminátov už dávno zaniklo.“

Zavládlo ticho. Kohler uprene hľadel do hmly a v očiach sa mu zračilo niečo medzi ohromením a hnevom. „Ako môžete, doparoma, tvrdiť, že táto organizácia zanikla, keď jej názov je vypálený na tele tohto muža?!“

Langdon si tú otázku kládol celé dopoludnie. To, že sa objavil iluminátsky ambigram, bolo neuveriteľné. Vedci zaoberajúci sa symbolmi budú žasnúť. A predsa mu ako vedcovi bolo jasné, že ten vypálený znak nedokazuje o osvietených vôbec nič.

„Symbol ešte neznamená, že existuje aj jeho tvorca,“ vyhlásil.

„Čo tým chcete povedať?“

„To, že keď nejaká organizácia prestane existovať, jej symboly zostávajú... a môžu ich prevziať iné organizácie. Hovorí sa tomu presun. Pri symboloch je to veľmi časté. Nacisti prevzali hákový kríž od hinduistov, kresťania tvar kríža od Egypťanov...“

„Dnes ráno,“ prerušil ho Kohler, „keď som do počítača vyťukal slovo illuminati, na obrazovke sa objavili tisíce odkazov. Množstvo ľudí si očividne myslí, že táto organizácia je stále aktívna.“

„Milovníci konšpirácií,“ poznamenal Langdon. Vždy ho rozčuľovalo to obrovské množstvo konšpiračných teórií, ktoré kolovali v modernej popkultúre. Médiá dychtia po apokalyptických titulkoch a samozvaní „odborníci na kulty“ ťažia z príchodu nového tisícročia a chrlia príbehy, podľa ktorých sú ilumináti živí a zdraví a budujú svoj nový svetový poriadok. New York Times nedávno priniesli senzačnú správu o tom, že k slobodomurárom má neobyčajne blízko množstvo slávnych ľudí ako sir Arthur Conan Doyle, vojvoda z Kentu, Peter Sellers, Irving Berlin, princ Filip, Louis Armstrong a celý panteón známych súčasných priemyselných a finančných magnátov.

Kohler nahnevane ukázal na Vetrovo telo. „Vzhľadom na tento dôkaz by som povedal, že tí milovníci konšpirácií majú pravdu.“

„Viem, že to tak vyzerá,“ povedal Langdon čo najdiplomatickejšie. „Oveľa prijateľnejšie vysvetlenie je však to, že ciachovadlo iluminátov sa dostalo do rúk nejakej inej organizácie, ktorá ho teraz využíva na vlastné ciele.“

„Aké ciele? Čo táto vražda dokazuje?“

Dobrá otázka, pomyslel si Langdon. Ani on si nevedel dosť dobre predstaviť, kde mohol niekto po štyristo rokoch nájsť ciachovadlo iluminátov. „Môžem vám povedať len toľko, že ak by boli ilumináti dodnes aktívni, o čom hlboko pochybujem, so smrťou Leonarda Vetru by určite nemali nič spoločné.“

„Nie?“

„Nie. Ich cieľom síce bolo zrušenie kresťanstva, svoju moc však nepresadzovali teroristickými činmi, ale politickými a finančnými prostriedkami. Okrem toho vždy mimoriadne úzkostlivo posudzovali, kto je ich nepriateľom. Vedcov si mimoriadne vážili. Je vylúčené, že by zavraždili takého vedca ako Leonardo Vetra.“

Riaditeľove oči zľadoveli. „Asi som vám zabudol povedať, že Vetra bol všetko možné, len nie obyčajný vedec.“

Langdon trpezlivo vydýchol. „Pán Kohler, som presvedčený, že Leonardo Vetra bol výnimočný v mnohých smeroch, faktom však ostáva...“

Kohler sa bez slova s vozíčkom otočil a zamieril z obývačky na chodbu tak rýchlo, že po ňom ostala len zvírená hmla.

Ach, bože, vzdychol si v duchu Langdon a zamieril za ním. Riaditeľ naňho čakal v malom výklenku na konci chodby.

„To je Leonardova pracovňa,“ povedal a kývol k posuvným dverám. „Keď ju uvidíte, možno trocha zmeníte názor.“ Nemotorne sa nadvihol a otvoril dvere.

Langdon nakukol do pracovne a hneď mal akýsi čudný pocit. Kristepane, pomyslel si.

12

V úplne inej krajine sedel mladý technik trpezlivo pred dlhým radom monitorov. Sledoval, ako sa pred ním striedajú obrázky – život napojený na stovky bezdrôtových videokamier strážiacich rozsiahly komplex. Bol to nekonečný sled obrázkov.

Nádherná chodba.

Súkromná kancelária.

Veľká kuchyňa.

Pri sledovaní monotónneho sledu obrazov musel technik zaháňať postranné myšlienky. Hoci sa mu už končila služba, bol stále bdelý. Služba bola preňho poctou. Raz sa mu dostane najvyššej odmeny.

Vtom zbadal na jednom monitore akýsi zmätok. Reflexívnym pohybom, ktorý prekvapil aj jeho samého, stlačil gombík na ovládacom paneli. Obrázok znehybnel.

Nervózne sa naklonil k obrazovke, aby lepšie videl. Nápis na monitore mu prezradil, že obrázok prenáša kamera číslo osemdesiatšesť – tá, ktorá má monitorovať vstupnú halu.

Na obrazovke však vstupná hala určite nebola.

13

Langdon s úžasom hľadel na pracovňu. „Čo to má znamenať?“ Hoci na tvári s úľavou pocítil závan teplého vzduchu, vošiel s obavami. Kohler šiel na vozíčku za ním.

Langdon si prezeral miestnosť, ale vôbec nevedel, čo si má myslieť. Bola plná rozmanitých artefaktov. Vzdialenejšej stene dominoval obrovský drevený kríž, ktorý mohol podľa neho pochádzať zo Španielska približne zo 14. storočia. Nad ním visel zo stropu kovový model obiehajúcich planét. Naľavo zdobila stenu olejomaľba Panny Márie a vedľa nej laminátová periodická tabuľka chemických prvkov. Na stene napravo dva mosadzné kríže lemovali plagát Alberta Einsteina s jeho slávnymi slovami BOH NEHRÁ S VESMÍROM KOCKY.

S úžasom sa prechádzal po izbe a rozhliadal sa vôkol seba. Na Vetrovom písacom stole ležala Biblia viazaná v koži a vedľa nej Bohrov model atómu z plastu a miniatúrna kópia Michelangelovho Mojžiša.

Trochu eklektické, pomyslel si. Teplo bolo príjemné, z tých predmetov mu však znova prechádzal mráz po chrbte. Mal pocit, akoby bol svedkom zrážky dvoch filozofických velikánov... konfliktu dvoch protirečivých síl. Prezeral si nadpisy na chrbtoch kníh v polici:

Božská častica

Taoistická fyzika

Dôkaz Božej existencie

V jednej knihe boli podčiarknuté slová:

Pravá veda objavuje Boha za každými dverami.

Pápež Pius Xll.

„Leonardo bol katolícky kňaz,“ ozval sa Kohler.

Langdon sa zvrtol. „Kňaz? Nehovorili ste, že bol fyzik?“

„Bol jedno aj druhé. Ľudia, ktorí sa venovali vede i náboženstvu, neboli v dejinách zriedkavosťou. Leonardo bol jedným z nich. Fyziku pokladal za ,prirodzený Boží zákon‘. Tvrdil, že Boží rukopis vidieť v prirodzenom poriadku vecí všade vôkol nás. Pochybujúcim masám chcel dokázať existenciu Boha pomocou vedy. Považoval sa za náboženského fyzika.“

Náboženského fyzika? Langdonovi to znelo ako oxymoron.

„V oblasti kvantovej fyziky,“ pokračoval Kohler, „došlo nedávno k prevratným objavom, z ktorých vyplývajú následky čisto duchovného rázu. Mnohé z nich urobil práve Leonardo.“

Langdon si premeriaval riaditeľa CERN-u, ešte vždy sa snažiac vyrovnať s bizarným prostredím. „Duchovno a fyzika?“ Sám sa venoval skúmaniu dejín náboženstva už veľa rokov, a ak v nich existovala dajaká ustavične sa vracajúca téma, tak to bola téma vedy a náboženstva, ktoré boli od počiatku ako oheň a voda... ako nezmieriteľní arcinepriatelia.

„Vetra sa pohyboval na hranici kvantovej fyziky,“ vyhlásil Kohler. „Začal spájať vedu s náboženstvom... a dokazovať, že sa nečakaným spôsobom dopĺňajú. Hovoril tomu nová fyzika.“ Vytiahol z police knihu a podal mu ju.

Langdon si prečítal názov. Boh, zázraky a nová fyzika – Leonardo Vetra.

„Táto oblasť fyziky sa iba začína rozvíjať,“ pokračoval riaditeľ, „ale už teraz prináša nové odpovede na staré otázky – na otázky o vzniku vesmíru a silách, ktoré nás spájajú. Leonardo bol presvedčený, že vďaka jeho výskumu môžu milióny ľudí viesť duchovnejší život. Vlani dokázal existenciu energetickej sily, ktorá nás všetkých spája. Konkrétne to, že všetci sme fyzicky spojení... že molekuly vo vašom tele sú spojené s molekulami v mojom tele... že existuje jedna jediná sila, ktorá nami hýbe.“

Langdon bol znepokojený. A Božia moc nás všetkých spojí. „Pánu Vetrovi sa podarilo dokázať, že všetky častice sú prepojené?“

„Poskytol nezvratný dôkaz. V jednom článku v Scientific American sa nedávno písalo, že nová fyzika je zaručenejšou cestou k Bohu než samo náboženstvo.“

Tieto slová zaťali Langdonovi do živého. Odrazu sa pristihol, že myslí na protinábožensky zmýšľajúcich iluminátov. Musel pripustiť zdanlivo nemožnú myšlienku. Ak by boli ilumináti naozaj stále aktívni, zabili by Leonarda, aby nemohol odovzdať svoje náboženské posolstvo masám? Tú myšlienku však hneď zavrhol. Absurdné! Ilumináti sú už dávnou históriou! Vedia to všetci vedci!

„Vetra mal vo vedeckom svete množstvo nepriateľov,“ pokračoval Kohler. „Mnohí vedeckí puristi ním pohŕdali. Dokonca aj tu v CERN-e. Mali pocit, že používanie analytickej fyziky na dokazovanie náboženských princípov je zradou vedy.“

„Ale dnešní vedci sa už predsa len nemusia obávať takých ostrých útokov zo strany cirkvi.“

Riaditeľ nesúhlasne pokrútil hlavou. „Prečo? Cirkev už síce neupaľuje vedcov na hranici, no ak si myslíte, že naďalej neovláda vedu, položte si otázku, prečo sa na polovici škôl vo vašej krajine nesmie vyučovať evolučná teória. Položte si otázku, prečo je americká Kresťanská koalícia najvplyvnejšou lobistickou organizáciou proti vedeckému pokroku na svete. Bitka medzi vedou a náboženstvom stále zúri, pán Langdon. Presunula sa síce z bojových polí do zasadačiek správnych rád, ale zúriť neprestala.“

Zrazu si uvedomil, že Kohler má pravdu. Akurát minulý týždeň protestovala Teologická fakulta Harvardovej univerzity pred Katedrou biológie proti tomu, že postgraduálni študenti sa venujú genetickému inžinierstvu. Šéf Katedry biológie, slávny ornitológ Richard Aaronian, obhajoval svoje školské osnovy tým, že vyvesil z okna katedry obrovskú vlajku so symbolom kresťanstva – rybou. Nebola to však obyčajná ryba, ale mala štyri malé nožičky – podľa Aaroniana to bol hold africkej dvojdyšnej rybe, ktorá sa vďaka evolúcii dostala na suchú zem. Pod rybou bolo namiesto mena „Ježiš“ napísané „Darwin!“.

Vzduch preťalo ostré pípanie a Langdon zdvihol zrak. Kohler siahol medzi elektronické prístroje na vozíčku. Vytiahol mobil a prečítal si správu.

„Výborne. To je Leonardova dcéra. Slečna Vetrová pristáva na heliporte. Privítame ju radšej tam. Myslím, že bude najlepšie, keď sem nepôjde a neuvidí takto svojho otca.“

Langdon súhlasil. Bol by to šok, aký si nezaslúži nijaké dieťa.

„Požiadam slečnu Vetrovú, aby nám vysvetlila, na akom projekte s otcom pracovala... Možno nám to pomôže pochopiť, prečo ho zavraždili.“

„Myslíte, že ho zavraždili pre jeho prácu?“

„Je to celkom možné. Leonardo mi hovoril, že pracuje na niečom revolučnom. Viac mi o tom nepovedal. Robil s tým projektom veľké tajnosti. Mal súkromné laboratórium a žiadal, aby ho nikto nerušil, v čom som mu vzhľadom na jeho vynikajúce výsledky s radosťou vyhovel. Jeho pokusy si v poslednom čase vyžiadali obrovské množstvo elektrickej energie, ale nepožadoval som od neho vysvetlenie.“ Otočil sa s vozíčkom a zamieril k dverám pracovne. „No kým odídeme z tohto bytu, mali by ste vedieť ešte jednu vec.“

Langdon si nebol istý, či to chce vedieť.

„Vrah Vetrovi niečo zobral.“

„Čo to bolo?“

„Poďte za mnou.“

Riaditeľ zamieriť späť do obývačky plnej hmly. Langdon šiel za ním, nevediac, čo ho čaká. Kohler za stavil niekoľko centimetrov od Vetrovho tela a kývol mu, aby sa postavil vedľa neho. Langdon zdráhavo podišiel bližšie a len čo ucítil zmrznutý moč obete, zdvihol sa mu žalúdok.

„Pozrite sa mu do tváre,“ vyzval ho Kohler.

Pozrieť sa mu do tváre? Langdon sa zamračil. Nehovoril, že mu dačo ukradli?

Zdráhavo si kľakol. Chcel sa pozrieť Vetrovi do tváre, ten mal však hlavu vykrútenú o stoosemdesiat stupňov a tvár zaborenú do koberca.

Riaditeľ sa z vozíčka zohol a opatrne otočil mužovu zmrznutú hlavu. Mŕtvola zapraskala a objavila sa zmučená tvár.

„Kristepane!“ vykríkol Langdon a v hrôze cúvol. Vedcova tvár bola celá zakrvavená. Civelo naňho jediné mŕtve oko. Druhá očná jamka bola zohavená a prázdna. „Ukradli mu oko?“

14

Langdon sa vypotácal zbudovy C načerstvý vzduch abol rád, že je preč zVetrovho bytu. Slnko mu pomohlo zmazať obraz prázdnej očnej jamky, ktorý sa mu vryl dopamäti.

„Tadiaľto, prosím,“ povedal Kohler azabočil nastrmo stúpajúcu cestičku. Elektrický vozík zrýchľoval akoby beznajmenšej námahy. „Slečna Vetrová príde každú chvíľu.“

Langdon sa náhlil zaním.

„Ešte vždy pochybujete otom, že vtom majú prsty ilumináti?“ spýtal sa Kohler.

Langdon už ani nevedel, čo si má myslieť. Vetrovo náboženské cítenie určite mohlo byť zdrojom problémov, no on sám sa nedokázal prinútiť ktomu, aby sa zriekol vedeckých dôkazov, kuktorým vživote dospel. Navyše je tu to oko...

„Stále si myslím,“ povedal prudšie, než chcel, „že oni nie sú zodpovední zatúto vraždu. Dôkazom je to chýbajúce oko.“

„Čože?“

„Náhodné zohavenie,“ vysvetlil mu, „to sa nailuminátov nepodobá. Odborníci nakulty sa zhodujú natom, že tváre zohavujú iba neskúsené okrajové sekty – fanatici, ktorí sa občas dopúšťajú teroristických činov –, ale ilumináti vždy konali oveľa premyslenejšie.“

„Premyslenejšie? Ak chcete dakomu chirurgicky vyňať oko, vari si to nepremyslíte?“

„Nie je to nijaké jasné posolstvo. Neslúži nijakému vyššiemu cieľu.“

Kohler zastavil vozíček tesne predvrcholom kopca apozrel sa naňho. „Pán Langdon, verte mi, že to chýbajúce oko naozaj slúži vyššiemu cieľu... oveľa vyššiemu.“

Keď obaja muži vystúpili natrávnatú vyvýšeninu, zozápadu začuli svišťanie vrtule. Objavil sa vrtuľník, oblúkom letiaci ponad údolie smerom knim. Prudko sa naklonil, potom spomalil avznášal sa nadtrávnatou pristávacou plochou.

Langdon sa ľahostajne díval nalisty vrtule, krútiace sa dookola ako myšlienky vjeho hlave, avravel si, že tohto duševného chaosu ho môže zbaviť iba poriadny celonočný spánok. Ale sám tomu neveril.

Keď sa vrtuľník dotkol zeme, vyskočil zneho pilot azačal vykladať náradie. Bolo toho dosť – prikrývky, vinylové nepremokavé batohy, akvalungy adebny snajmodernejším potápačským výstrojom.

Langdon bol zmätený. „To všetko patrí slečne Vetrovej?“ zakričal Kohlerovi vrachote motorov.

Riaditeľ prikývol atiež zakričal: „Robí biologický výskum vStredozemnom mori kdesi priBaleárskych ostrovoch.“

„Veď ste hovorili, že je fyzička!“

„Áno. Je biofyzička. Skúma vzájomnú prepojenosť živých systémov. Jej práca úzko súvisí sprácou jej otca voblasti jadrovej fyziky. Nedávno vyvrátila jednu zozákladných Einsteinových teórií, keď pomocou atomicky synchronizovaných kamier pozorovala húf tuniakov.“

Langdon hľadal vtvári svojho hostiteľa nejaký náznak humoru. Einstein atuniaky? Začínal mať dojem, akoby tá vesmírna loď X-33 omylom pristála nanesprávnej planéte.

Ochvíľu zvrtuľníka vystúpila mladá žena arazom mu bolo jasné, že dnešný deň bude plný prekvapení. Vittoria Vetrová vkrátkych kaki nohaviciach abielom tričku vyzerala ako všetko možné, len nie fyzička. Bola pružná, šarmantná, vysoká, solivovou pokožkou ajej dlhé čierne vlasy viali vovzduchu zvírenom vrtuľou. Tvár mala typicky taliansku – nie vyslovene krásnu, ale splnými zemitými črtami, zktorých aj nadvadsať metrov vyžarovala zmyselnosť. Vnáporoch zvíreného vzduchu sa jej šaty nalepili natelo azvýrazňovali štíhly pás amalé prsia.

„Slečna Vetrová je žena súžasnou vnútornou silou,“ povedal Kohler, keď zbadal, ako Langdon spozornel. „Občas trávi celé mesiace vnebezpečných ekologických systémoch. Je prísna vegetariánka avCERN-e pôsobí aj ako guru hathajogy.“

Hathajogy? uvažoval Langdon. Zdalo sa mu, že staré budhistické umenie meditatívneho telocviku je nadcéru katolíckeho kňaza zaoberajúceho sa fyzikou trošku čudná záľuba.

Sledoval, ako sa Vittoria blíži knim. Bolo vidieť, že predchvíľou plakala; vhlbokých čiernych očiach sa zračil cit, ktorý nevedel zaradiť. Napriek tomu knim kráčala svižne apevne. Jej silné, opálené telo žiarilo zdravím aslnkom.

„Vittoria,“‘ prihovoril sa jej Kohler, keď došla knim, „prijmite moju úprimnú sústrasť. Je to strašná strata prevedu... aprenás všetkých tu vCERN-e.“

Svďakou prikývla. „Už viete, kto to urobil?“ Hovorila hrdelnou angličtinou sprízvukom, no mala príjemný hlas.

„Ešte natom pracujeme.“

Obrátila sa kLangdonovi apodala mu štíhlu ruku. „Volám sa Vittoria Vetrová. Asi ste zInterpolu, však?“

Potriasol jej ruku, očarený jej čiernymi uslzenými očami. „Robert Langdon.“ Nevedel, čo by ktomu ešte dodal.

„Pán Langdon nie je odpolície,“ vysvetľoval Kohler. „Je to špecialista zoSpojených štátov. Pomáha nám identifikovať tých, čo sú zatúto situáciu zodpovední.“

Vittoria vyzerala zmätená. „Apolícia?“

Riaditeľ vydýchol, ale nepovedal nič.

„Akde je jeho telo?“ chcela vedieť.

„Je oň dobre postarané.“

Langdona táto milosrdná lož prekvapila.

„Chcem ho vidieť,“ nástojila.

„Vittoria,“ naliehal naňu Kohler, „vášho otca brutálne zavraždili. Bude lepšie, keď si ho uchováte vpamäti takého, aký bol.“

Vittoria začala čosi hovoriť, ale prerušili ju hlasy ozývajúce sa zdiaľky.

„Dobrý deň, Vittoria! Vitajte doma!“

Obrátila sa. Skupina vedcov prechádzajúcich okolo naňu veselo mávala.

„Vyvrátili ste už aj iné Einsteinove teórie?“ zakričal jeden z nich.

„Otecko musí byť navás hrdý!“ dodal druhý.

Vittoria mužom rozpačito zamávala. Potom sa obrátila kuKohlerovi. Vtvári sa jej zračil zmätok. „Ešte otom nikto nevie?“

„Diskrétnosť je prvoradá.“

„Vy ste nepovedali zamestnancom, že môjho otca zavraždili?“ Vjej prekvapenom hlase zaznieval aj hnev.

Kohlerov hlas okamžite stvrdol. „Zrejme zabúdate, slečna Vetrová, že len čo nahlásime vraždu vášho otca, vcelom CERN-e sa začne vyšetrovanie. Vrátane jeho laboratória. Vždy som sa usiloval rešpektovať súkromie vášho otca. Ovašom projekte mi povedal iba dve veci. To, že vnasledujúcom desaťročí môže CERN-u priniesť milióny frankov zpredaja licencie aže projekt ešte nie je zrelý nazverejnenie, pretože ide onebezpečnú technológiu. Keď vezmem doúvahy tieto dva fakty, bol by som radšej, keby sa vjeho laboratóriu nemotali cudzí ľudia, ktorí by mohli ukradnúť výsledky jeho práce alebo utrpieť úraz azvaliť vinu naCERN. Vyjadril som sa jasne?“

Vittoria naňho bezslová hľadela. Langdon vycítil, že aj keď zdráhavo, predsa len Kohlerovu logiku uznala.

Kohler si podráždene vzdychol. „Dôkazy hovoriaoniečom inom.“

„Dôkazy? Aké dôkazy?“