Start

JO NESBØ

PANSERHJERTE

Copyright © 2009 by Jo Nesbø

Translation © 2013 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2013 by 3H creative studio

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3193-1

PRVÁ ČASŤ

1 / Zadusenie

Precitla. Žmúrila oči do desivej tmy. Otvorila ústa dokorán a nadýchla sa nosom. Opäť zažmurkala. Cítila, ako jej po líci steká slza a roztápa zaschnutú soľ zo starých sĺz. No v hrdle jej už nestekali sliny, hrtan mala suchý a meravý. Líca jej zvnútra čosi napínalo. Cudzí predmet v ústach akoby jej chcel roztrhnúť hlavu. Ale čo to je? Čo to je? Len čo sa ráno zobudila, cítila, že sa chce ponoriť naspäť do tmavej, teplej hlbočiny, ktorá ju ešte pred chvíľou obklopovala. Injekcia, čo jej dal, zatiaľ účinkovala, no vedela, že bolesti sa už blížia, cítila to podľa pomalých, tupých úderov v žilách, keď jej pulzovala krv. Kde je? Stojí jej za chrbtom? Zadržala dych, načúvala. Nepočula nič, no aj tak cítila jeho prítomnosť. Je ako leopard. Ktosi jej hovoril, že leopard sa vie nečujne zakradnúť celkom blízko k obeti a prispôsobiť sa jej rytmu dýchania, zadržať dych, keď to urobí obeť. Teraz sa jej zdalo, že cíti jeho telesné teplo. Na čo čaká? Opäť začala dýchať. A v tej chvíli akoby na zátylku cítila cudzí dych. Zvrtla sa a zahnala, no trafila len vzduch. Schúlila sa, snažila sa byť celkom malá, skryť sa. Márne.

Ako dlho bola v bezvedomí?

Pocítila závan smrti. Trval len zlomok sekundy, no aj tak pochopila, čo ju čaká. Čo príde.

Predmet, ktorý pred ňu položil, mal veľkosť biliardovej gule. Bol z lesklého kovu s malými dierkami, figúrkami a znakmi. Z jednej dierky visela červená šnúrka zakončená okom. Pripomenula jej vianočný stromček, aký mala o sedem dní zdobiť u svojich rodičov. Lesklé gule, medovníky, sviečky a nórske vlajky. O osem dní mala spievať vianočné koledy, vidieť rozžiarené oči sestriných detí pri rozbaľovaní darčekov. Vedela, že by odteraz žila oveľa plnšie, pravdivejšie, každý deň by sa opájala radosťou a láskou. Predstavila si všetky miesta, ktorými prešla a ktoré ju ešte čakali. Mužov, ktorých v živote stretla, a toho, ktorého zatiaľ nespoznala. Nenarodené dieťa, ktorého sa zbavila ako sedemnásťročná, deti, ktoré sa jej ešte nenarodili. Dni, čo premrhala v mene dní, ktoré ju ešte len čakali.

Potom už nemyslela na nič okrem noža, ktorý jej strčil pred oči. A okrem mäkkého hlasu, ktorý jej prikázal, aby si guľu vložila do úst. Poslúchla. Samozrejme, že poslúchla. Srdce jej bilo ako šialené, keď doširoka otvorila ústa a vložila si do nich guľu tak, aby jej z nich trčala šnúrka. Kov chutil horko a slano ako slzy. Potom jej zaklonil hlavu. Oceľ ju pálila na koži, keď jej na krk priložil nôž. Strop aj steny osvetľovala lampa v rohu. Sivý, holý betón. Okrem lampy boli v miestnosti len umelohmotný stolík, dve stoličky, dve prázdne fľaše od piva, dvaja ľudia. On a ona. Cítila pach koženej rukavice, keď jemne potiahol červenú šnúrku, čo jej trčala z úst. A chvíľu nato akoby jej vybuchla hlava.

Guľa sa otvorila a tlačila sa von. Nech akokoľvek otvárala ústa, tlak ďalej silnel. Skontroloval jej otvorené ústa so sústredeným výrazom v tvári ako zubár, ktorý si overuje, či zubný mostík sedí, ako má. Drobný úsmev svedčil o tom, že je spokojný.

Jazykom nahmatala ostne na guli. Tie jej tlačia do líc, do mäkkého podnebia, do ďasien a hrtana. Pokúsila sa niečo povedať. Trpezlivo počúval jej nezrozumiteľné bľabotanie. Keď sa vzdala, len prikývol a vytiahol injekciu. V svetle lampy sa zablýskal hrot ihly. Zašepkal jej do ucha: „Nedotýkaj sa šnúrky.“

Potom jej pichol injekciu do krku. V priebehu niekoľkých sekúnd bola preč.

Žmúrila do tmy, počula vlastný vystrašený dych.

Musí niečo urobiť.

Dlane položila na stoličku zmáčanú vlastným potom a vstala. Nikto ju nezastavil.

Kráčala drobnými krokmi, kým nenarazila do steny. Prehmatala sa k hladkej studenej ploche. Kovové dvere. Zalomcovala kľučkou. Ani sa nepohli. Sú zamknuté. Samozrejme, že sú zamknuté. Čo iné čakala? Naozaj počuje smiech, alebo tie zvuky prichádzajú z jej vlastnej hlavy? Kde je? Prečo sa s ňou takto hrá?

Musí niečo urobiť. Premýšľať. Ale aby vládala premýšľať, potrebuje sa zbaviť kovovej gule. Bolesť ju privádza do šialenstva. Palec a ukazovák si vopchala do kútikov úst. Nahmatala hroty. Márne sa snažila vsunúť prsty hlbšie. Zachvátil ju kašeľ a s ním aj panika, lebo sa nemohla nadýchnuť. Pochopila, že pod tlakom hrotov jej opuchla sliznica okolo dýchacej trubice. Čoskoro sa zadusí. Kopla do kovových dverí, pokúsila sa čosi zakričať, no kovová guľa pohltila akýkoľvek zvuk. Opäť to vzdala. Oprela sa o stenu. Počúvala. Sú to jeho kroky? Pohybuje sa po miestnosti? Hrá sa s ňou na slepú babu? Alebo jej v ušiach pulzuje len vlastná krv? S vypätím všetkých síl zatlačila hroty do gule, no vzápätí sa opäť vystrčili. Guľa teraz pulzovala, akoby sa stala jej kovovým srdcom, súčasťou jej tela.

Niečo urobiť. Premýšľať.

Pružiny. Hroty sú na pružinách.

Uvoľnil ich, keď potiahol šnúrku.

„Nedotýkaj sa šnúrky,“ varoval ju.

Prečo nie? Čo sa stane?

Skĺzla sa po stene a sadla si. Z betónovej podlahy stúpal vlhký chlad. Chcela opäť zakričať, no už nevládala. Ticho. Mlčanie.

Predstavila si všetky slová, čo mala povedať v prítomnosti ľudí, ktorých milovala, namiesto tých, čo iba zapĺňali ticho v spoločnosti ľudí, ktorí jej boli ľahostajní.

Niet cesty von. Je tu len ona a tá šialená bolesť, čo jej trhá hlavu.

„Nedotýkaj sa šnúrky.“

Ak ju potiahne, možno sa hroty stiahnu a ona sa zbaví bolesti.

Myšlienky jej vírili hlavou. Ako dlho tu je? Dve hodiny? Osem hodín? Dvadsať minút?

Ak je naozaj také jednoduché potiahnuť šnúrku, prečo to už dávno neurobila? Lebo ju pred tým varoval očividne chorý človek? Azda to je súčasť hry, ktorou ju vedie k tomu, aby sa nezbavila zbytočnej bolesti? Alebo hra spočíva v tom, že neposlúchne varovanie, potiahne šnúrku a... stane sa niečo hrozné? Čo sa stane? Čo je tá guľa?

Áno, je to hra, hrozná hra. Lebo nemá na výber. Bolesť už ďalej neznesie, hrdlo jej opúcha, čoskoro sa zadusí.

Opäť sa pokúsila zakričať, no vydral sa z nej len vzlyk. Žmurkala, ďalšie slzy však neprichádzali.

Prstami nahmatala šnúrku, čo jej visela z úst. Opatrne ju potiahla, aby sa napla.

Bolo jej ľúto všetkého, čo nestihla urobiť. No aj keby sa odtiaľto dostala iba za cenu, že ďalší život premárni, rozhodla by sa preň. Lebo chcela žiť. Akýkoľvek život. Jednoduché rozhodnutie.

Potiahla šnúrku.

Z konca hrotov vystrelili sedemcentimetrové klince. Štyri na každej strane jej prepichli líca, tri vnikli do vedľajších dutín, dva do nosnej dutiny a dva do brady. Jeden klinec prepichol hrtan, jeden pravú očnú guľu. Dva klince prenikli do zadnej časti ústnej dutiny a zasiahli mozog. No nič z toho nebolo skutočnou príčinou smrti. Kovová guľa jej zabránila vypľúvať krv, čo z rán stekala do úst. Upchala dýchaciu trubicu, naplnila pľúca a spôsobila, že kyslík sa už nedostával do krvi. To viedlo k zástave srdca a – ako v pitevnej správe uviedol súdny lekár – k celebrálnej hypoxii, teda k nedostatku kyslíka v mozgu. Inými slovami: Borgny Stemová-Myhreová sa zadusila.

2 / Odhaľujúca tma

18. december

Dni sú krátke. Vonku je ešte svetlo, no tu v mojej strižni je večná tma. V svetle stolnej lampy vyzerajú osoby na fotografiách na stene nechutne spokojné. Nič netušia. Sú plné očakávaní, akoby bolo samozrejmosťou, že ich celý život ešte len čaká. Pokojná hladina oceánu času. Vystrihol som si ich z novín, odstrihol srdcervúce príbehy o šokovaných príbuzných, odstránil krvavé detaily z miesta činu. Vzal som len fotografiu, ktorú príbuzný či priateľ venoval dotieravému novinárovi. Z čias, keď bola na vrchole, keď sa usmievala, akoby bola nesmrteľná.

Polícia nič netuší. Zatiaľ. No už čoskoro získajú viac stôp.

Kde sa ukrýva to čosi, čo robí z človeka vraha? Je to vrodený gén, ktorý niekto má, a iný nie? Alebo si ho vynúti stretnutie so svetom? Je to stratégia na prežitie, choroba zachraňujúca život, racionálne šialenstvo? Lebo tak, ako je choroba horúčkovitou obranou tela, šialenstvo je nutným útočiskom, kam sa človek môže utiahnuť, aby sa opäť obrnil.

Osobne si myslím, že schopnosť zabíjať je vlastná každému zdravému človeku. Náš život je boj o výhody, a ten kto nie je schopný zabiť svojho blížneho, nemá právo žiť. Vraždiť znamená len urýchľovať to, čomu nikto neujde. Smrť nerobí výnimky a to je dobre. Život je totiž bolesť a utrpenie. Z tohto pohľadu je vražda prejav milosrdenstva. Ibaže to tak nevyzerá, keď vám slnko príjemne zohrieva pokožku, keď sa voda dotýka vašich pier a v každom údere srdca cítite idiotskú chuť žiť. Vtedy ste ochotný platiť aj za zrnká času v prítomnosti všetkého, čo ste v živote získali: úctu, pozíciu, princípy. Vtedy treba zasiahnuť a ignorovať mätúce a oslepujúce svetlo. Vstúpiť do chladnej, odhaľujúcej tmy. A zacítiť jej skutočné jadro. Pravdu. Lebo tú som hľadal. A našiel. Tá robí z človeka vraha.

A čo môj vlastný život? Myslím si aj ja, že je nekonečným a pokojným oceánom času?

Vôbec nie. Aj ja budem už čoskoro, spolu s ostatnými hercami tejto malej drámy ležať na smetisku smrti, no nech sa moje telo ocitne v akomkoľvek stave rozkladu, nech zo mňa zostane hoci len kostra, bude sa usmievať. Lebo pre toto teraz žijem, to jediné mi dáva právo žiť. To je moja možnosť, ako sa očistiť a zbaviť všetkej hanby.

No toto je len začiatok. Teraz zhasnem lampu a vyjdem na denné svetlo. Na ten zvyšok svetla, čo mi zostal.

3 / Hongkong

Dážď neustával. Ani na chvíľu. Nie a nie poľaviť. Všade bolo vlhko, zima však neprichádzala. Pôda už nasiakla vodou. Cesty sa prepadali, sťahovavé vtáky sa odmietali odsťahovať a v rádiu spomínali výskyt hmyzu, ktorý takto ďaleko na severe ešte nikdy nezaregistrovali. Kalendár už dávno ohlasoval príchod zimy, no kopce nad Oslom nielenže zostávali bez snehu, neboli ani len hnedé. Boli zelené a lákavé ako umelý trávnik v Sogne, kde zúfalí športovci v tričkách nórskych reprezentantov siahali po bežeckých tretrách, márne vyzerajúc, kedy sa na bežkárskych tratiach okolo jazera Sognsvann zjaví sneh. Počas silvestrovského večera sadla na mesto taká hmla, že hoci zvuky rakiet odpálených v centre Osla bolo počuť až v Askeri, človek nevidel ani len tie, ktoré si vystrelil vo vlastnej záhrade. Prieskum správania sa zákazníkov napriek tomu ukázal, že priemerná nórska domácnosť v ten večer spálila v ohňostrojoch šesťsto korún a počet Nórov, ktorí si svoj sen o bielych Vianociach napĺňajú na bielych plážach Thajska, sa za posledné tri roky zdvojnásobil. Počasie však šalelo aj v juhovýchodnej Ázii. Hrozivé slimáky, ktoré bolo zväčša vídať na poveternostných mapách len v tajfúnovom období, teraz takmer zakrývali celú plochu Čínskeho mora. V Hongkongu, kde február zvyčajne patrí k najsuchším mesiacom roka, lialo ako z krhly a zlá viditeľnosť spôsobila, že let číslo 731 spoločnosti Cathay Pacific Airways z Londýna pristál na letisku Chek Lap Kok až na druhý pokus.

„Buďte rada, že sme nepristávali na starom letisku,“ obrátil sa spolucestujúci s čínskymi črtami na Kaju Solnessovú, ktorá z celej sily zvierala operadlá svojho sedadla. „Ležalo v centre mesta, určite by sme napikovali do niektorého z mrakodrapov.“

Dovtedy muž počas dvanásťhodinového letu nepovedal ani slovo. Kaja sa s radosťou chytila príležitosti sústrediť svoju pozornosť na niečo iné než na fakt, že sa nachádzajú vysoko nad zemou vo veľkých turbulenciách.

„Ďakujem, pane, to ma upokojilo. Ste Angličan?“

Strhol sa, akoby mu dala zaucho, a Kaja si uvedomila, že ho do krvi urazila, keď ho zaradila k bývalým kolonizátorom ostrova. „Hm... alebo Číňan?“

Rozhodne zavrtel hlavou: „Hongkonský Číňan. A vy, slečna?“

Kaja Solnessová chvíľu zvažovala, že mu odpovie: „Hokksundská Nórka,“ no napokon sa uspokojila len s Nórkou. Hongkonský Číňan chvíľu premýšľal, potom ju s víťazoslávnym gestom opravil: „Škandinávka!“ A spýtal sa jej, čo sa chystá robiť v Hongkongu.

„Prišla som sem nájsť muža,“ odvetila a uprene sa zadívala do oceľovosivých mračien v nádeji, že sa už čoskoro pod nimi zjaví pevná zem.

„Aha!“ zdvihol obočie hongkonský Číňan. „Ste ozaj krásna, slečna! A neverte tomu, keď vám niekto bude tvrdiť, že Číňania sa ženia len s Číňankami.“

Usmiala sa. „Myslíte hongkonských Číňanov?“

„Najmä hongkonských Číňanov,“ rýchlo prikývol a nastrčil jej ruku bez prsteňa. „Venujem sa mikročípom. Rodina má fabriky v Číne aj v Južnej Kórei. Čo robíte dnes večer?“

„Verím, že budem spať,“ zívla Kaja.

„A čo robíte zajtra večer?“

„Verím, že budem so svojím mužom na ceste domov.“

Muž sa zamračil. „Máte tak naponáhlo, slečna?“

Kaja odmietla mužovu ponuku, že ju odvezie do mesta, a nastúpila do dvojposchodového letiskového autobusu. O dve hodiny stála sama na chodbe hotela Empire Kowloon a zhlboka dýchala. V ruke držala kľúč, ktorý jej dali na recepcii. Zostávalo jej už len otvoriť. Prinútila sa položiť ruku na kľučku. Prudko otvorila dvere a nazrela dnu.

Nebol tam nikto.

Samozrejme, že nie.

Vošla dnu, tašku si položila k posteli, postavila sa k oknu a hľadela von. Najprv na ruch ulice sedemnásť poschodí pod ňou, potom na mrakodrapy, ktoré sa ničím nepodobali na svoje grandiózne, či aspoň pompézne sestry z Manhattanu, Kuala Lumpur alebo Tokia. Skôr pripomínali obydlia termitov, desivé aj impozantné groteskné svedectvá schopnosti človeka prispôsobiť sa situácii, keď sa sedem miliónov ľudí musí zmestiť na plochu len o málo väčšiu než sto štvorcových kilometrov. Kaja cítila, ako sa jej zmocňuje únava, vyzula si topánky a ľahla si na posteľ. Hoci mala dvojposteľovú izbu a hotel štyri hviezdičky, stodvadsať centimetrov široká posteľ zaberala celú miestnosť. Odrazu si uvedomila, že medzi týmito termitiskami musí nájsť jednu konkrétnu osobu, muža, ktorý podľa všetkého vôbec nemá záujem o to, aby ho našli.

Chvíľu zvažovala alternatívy: zavrieť oči, alebo sa pustiť do práce. Napokon sa pozbierala a prinútila sa vstať. Vyzliekla si šaty a vošla do sprchy. Potom stála pred zrkadlom a konštatovala, že hongkonský Číňan mal pravdu. Je krásna. Nie že by si to namýšľala, bol to prosto fakt. Tvár s výraznými lícnymi kosťami, ako havran čierne a výrazné, pekne tvarované obočie nad takmer detsky veľkými očami so zelenými dúhovkami, žiariacimi silou mladej zrelej ženy. Medovohnedé vlasy, plné pery, dlhý, štíhly krk, rovnako štíhle telo s malými prsiami, ktoré jej ledva vydúvali tričko. Vyzerali ako malé vlnky pod hladinou dokonalej, zimne bielej pokožky. Jemné krivky bokov. Dlhé nohy, pre ktoré sa o ňu ešte na strednej škole v Hokksunde uchádzali dve modelingové agentúry z Osla. S nechápavými pohľadmi akceptovali jej odmietnutie. No najviac ju potešilo, čo jej jedna z agentúr povedala na rozlúčku: „Fajn, ale zlato, zapamätajte si jedno. Nie ste dokonalá kráska. Máte malé a ostré zuby. Nemali by ste sa toľko usmievať.“

Od tej chvíle sa usmievala ešte viac ako predtým.

Kaja si obliekla nohavice s maskáčovým vzorom, tenkú bundu do dažďa a ľahkým krokom vykročila z izby. Výťah ju takmer nečujne zviezol k recepcii.

„Chungking Mansion?“ neveriacky zopakoval recepčný. „Choďte ulicou Kimberley Road na Nathan Road a tam odbočte doľava.“

Všetky ubytovne a hotely v členských krajinách Interpolu povinne registrujú zahraničných hostí, no keď Kaja zavolala na nórske veľvyslanectvo, aby jej prezradili miesto, kde sa naposledy zapísal muž, ktorého hľadá, pracovníčka ambasády jej vysvetlila, že Chungking Mansion nie je hotel a ani mansion v zmysle panského sídla. Sú to štyri mrakodrapy plné malých obchodíkov, vývarovní, reštaurácií a pravdepodobne viac než stovky oficiálnych a neoficiálnych ubytovní s kapacitou dve až štyri izby. Prenajímané izby ponúkali všetko, od jednoduchého, no čistého a príjemného štandardu až po potkanie brlohy a jednohviezdičkové väzenské cely. A čo bolo najdôležitejšie: v Chungking Mansion mohol človek bez nárokov spať, jesť, bývať a pracovať bez toho, aby svoju noru opustil.

Na Nathan Road, rušnej obchodnej ulici so značkovými obchodmi, vyblýskanými fasádami a presklenými výkladmi, Kaja našla vchod do Chungking Mansion. A vstúpila.

Do zmesi bufetových pachov, úderov kladiviek obuvníkov, moslimských modlitieb z rádií a unavených pohľadov predavačov obnoseného šatstva. Krátko sa usmiala na zmäteného backpackera s pohľadom zabodnutým do svojho Lonely Planet, s bielymi omrznutými nohami, vytŕčajúcimi z optimisticky krátkych nohavíc.

Dozorca v uniforme krátko pozrel na lístok, ktorý mu Kaja ukázala, povedal Výťah C a kývol na chodbu.

Rad do výťahu bol taký dlhý, že Kaja sa doň dostala až na tretí pokus. Natlačila sa do praskajúcej a roztrasenej železnej skrinky, ktorá jej pripomenula cigánsky zvyk pochovávať svojich mŕtvych postojačky.

Majiteľ ubytovne v moslimskom turbane jej s veľkým nadšením ukázal malú celu, kde sa zázrakom našlo miesto aj na televízor a vrčiacu skrinku klimatizácie, visiacu na stene nad posteľou. Nadšenie majiteľa prudko ochablo, keď prerušila jeho chválospev a ukázala mu fotografiu muža, na papier napísala jeho meno a spýtala sa, kde ho nájde.

Keď Kaja videla majiteľovu reakciu, rýchlo mu vysvetlila, že je mužova manželka. Na veľvyslanectve ju varovali, vraj mávanie policajnou legitimáciou v Chungkingu zvykne byť kontraproduktívne. A keď pre istotu dodala, že s mužom na fotografii majú päť detí, postoj majiteľa ubytovne sa radikálne zmenil. Mladá pohanka zo západu, ktorá na svet priviedla už toľko detí, si zaslúži jeho rešpekt. Sťažka si vzdychol, zavrtel hlavou a smutne, lámanou angličtinou odvetil: „Smutné, smutné, pani. Vziať jeho pas.“

„Kto?“

„Kto? Triáda, pani. Vždy Triáda.“

„Triáda?“ vybuchla Kaja.

Samozrejme, ten názov poznala, no aj tak si myslela, že čínska mafia patrí najmä do kreslených seriálov a filmov o karate.

„Sadnite, pani.“ Rýchlo jej nastrčil stoličku, na ktorú si sťažka sadla. „Hľadali, on preč, vziať jeho pas.“

„Pas? Prečo?“

Zaváhal.

„Prosím, musím to vedieť.“

„Bojím, že váš muž hral na kone.“

„Na kone?“

„Happy Valley. Dostihy. Škaredá vec.“

„Dlží peniaze? Triáde?“

Niekoľkokrát pokýval a zavrtel hlavou, aby odpovedal a zároveň prejavil ľútosť.

„A vzali si jeho pas?“

„Ak chce preč z Hongkong, musieť kúpiť späť.“

„Veď nórsky konzulát mu kedykoľvek vystaví nový.“

Turban sa pohýbal z boka na bok. „To pravda. Osemdesiat dolárov a vyrobiť falošný aj tu v Chungking. No problém nie pas. Problém, Hongkong ostrov. Ako ste sem dostali, pani?“

„Letecky.“

„A ako odísť?“

„Letecky.“

„Lietadlo. Letenky. Všetky mená v počítači. Mnoho kontrola. Mnoho človek, ktorým Triáda platiť, aby spoznala tváre. Chápete?“

Pomaly prikývla. „Utiecť je ťažké.“

Majiteľ s úsmevom zavrtel hlavou. „Nie, pani. Utiecť nemožné. Človek môže v Hongkongu iba ukryť. Sedem miliónov. Ľahko stratiť.“

Kaja cítila spánkový deficit a zavrela oči. Majiteľ si to zrejme zle vysvetlil, lebo jej položil ruku na plece a zamrmlal: „Ale, ale.“

Zaváhal, potom sa predklonil a zašepkal: „Pani, myslím, že tu ešte je.“

„Áno, chápem.“

„Nie, myslím tu, v Chungkingu. Videl ho.“

Zdvihla hlavu.

„Dvakrát,“ dodal. „V Li Yuane. Jedáva. Lacná ryža. Nikomu nehovoriť, že to mať odo mňa. Váš muž dobrý chlap. Ale problém.“ Zagúľal očami, až mu takmer zmizli v turbane. „Veľa problém.“

Li Yuan tvoril pult, štyri plastové stoly a Číňan, ktorý sa na ňu povzbudivo usmial, keď sa po šiestich hodinách, dvoch porciách praženej ryže, troch kávach a dvoch litroch vody strhla zo spánku a zdvihla hlavu z mastného stola.

„Tired?“ usmial sa a ukázal Kaji svoj preriedený chrup.

Kaja zazívala, objednala si štvrtú kávu a čakala ďalej. Do bufetu vošli dvaja Číňania a mlčky sedeli bez toho, aby si niečo objednali. Nevenovali jej ani pohľad a to ju len tešilo. Od dlhého sedenia bola taká meravá, že bolesti jej vystreľovali do celého tela, nech sedela akokoľvek. Pokývala hlavou, aby si rozprúdila krv. Potom ju zaklonila. Väzy zapraskali. Chvíľu skúmala modrobiele neóny, potom opäť sklonila hlavu. A hľadela na jeho vystrašenú bledú tvár. Zastal pred stiahnutou žalúziou na chodbe a pohľadom skenoval interiér Li Yuanu. Pohľad sa mu zastavil pri dvoch Číňanoch. Potom rýchlo vykročil ďalej.

Kaja vstala, no stuhnutá noha jej vypovedala poslušnosť. Schmatla tašku a krívajúc sa náhlila za mužom.

„Welcome back,“ počula za sebou hlas.

Vyzeral oveľa chudšie. Podľa fotografií si ho predstavovala ako vysokého chlapa so širokými plecami. Kreslo, v ktorom sedel počas televíznej diskusie, pôsobilo, akoby ho vyrobili pre trpaslíkov. No nepochybovala, že to je on: vystrihaná, krivá lebka, výrazný nos, oči podliate krvou a prepité belasé oči. Vystupujúca brada s prekvapivo jemnými, takmer peknými ústami.

Vytackal sa na Nathan Road. Vo svetle blikajúcich neónov sledovala chrbát v koženej bunde vyčnievajúci nad davom ľudí. Nezdalo sa, že kráča rýchlo, aj tak musela občas pobehnúť, aby mu stačila. Odbočil z rušnej obchodnej ulice. Keď vošli do užších a menej ľudnatých uličiek, dala mu väčší náskok. Všimla si vývesnú tabuľu s nápisom Melden Row. Lákalo ju dobehnúť ho a predstaviť sa, mať to za sebou. No rozhodla sa držať plánu, zistiť, kde býva. Prestalo pršať, mraky sa naraz rozostúpili a obloha nad nimi bola plná blikotajúcich hviezd.

Po dvadsiatich minútach sa na rohu prudko zastavil a Kaja sa zľakla, že ju odhalil. No neotočil sa, len si niečo vybral z vrecka. Prekvapene zdvihla obočie. Dojčenská fľaška?

Zabočil za roh.

Kaja kráčala za ním a prišla na veľké otvorené námestie, zaplnené väčšinou mladými ľuďmi. Na konci námestia nad širokými sklenenými dverami svietil nápis s anglickými a čínskymi slovami. Kaja spoznala názvy niekoľkých filmov, ktoré už dlho chcela vidieť. Zbadala jeho koženú bundu a sledovala, ako kladie fľašku na nízky podstavec bronzovej sochy, ktorá predstavovala šibenicu s prázdnou slučkou. Obišiel dve obsadené lavičky, sadol si na tretiu a vytiahol noviny. Po dvadsiatich sekundách opäť vstal, vrátil sa k soche, vzal fľašu, vopchal si ju do vrecka bundy a tou istou cestou vykročil späť.

Keď ho videla vchádzať do Chungking Mansion, opäť sa rozpršalo. Pomaly si začala pripravovať príhovor. Pri výťahoch už nestál rad, aj tak vybehol po schodoch, odbočil doprava a zmizol v lietacích dverách. Ponáhľala sa za ním a zrazu sa ocitla na rozbitom, prázdnom schodišti, prenikavo páchnucom mačacím močom a vlhkým betónom. Zadržala dych, no počula len kvapkanie vody. Práve keď sa rozhodla po nich vystúpiť, kdesi pod ňou buchli dvere. Rozbehla sa k schodom a našla jediné dvere, ktoré mohli vydať tento zvuk – kovové a obité. Položila ruku na kľučku, cítila, ako sa chveje. Zavrela oči, v duchu zanadávala, prudko ich otvorila a vstúpila do tmy. Vlastne, vyšla do tmy.

Niečo jej prebehlo cez nohu, no nezakričala. Ani sa nepohla.

Najprv si myslela, že vstúpila do výťahovej šachty. No keď zdvihla zrak, zazrela špinavé betónové steny pokryté labyrintom vodovodných potrubí, pokrútených kovových kýpťov a spadnutého, hrdzavého lešenia. Nebol to dvor, len niekoľko štvorcových metrov medzi mrakodrapmi. Jediné svetlo prichádzalo z malého štvoruholníka hviezd vysoko nad jej hlavou.

Napriek jasnej oblohe voda kvapkala na asfalt a jej tvár. Uvedomila si, že tečie z malých hrdzavých klimatizácií, vytŕčajúcich z fasád. Ustúpila a oprela sa o kovové dvere.

Čakala, kým sa z tmy neozvalo: „What do you want?“

Jeho hlas poznala len z televíznej debaty, kde hovoril o sériových vrahoch, no skutočnosť bola celkom iná. Unavený zachrípnutý hlas znel oveľa staršie, ako by čakala od štyridsaťročného muža. No istý a sebavedomý pokoj v hlase sa vôbec nehodil k vystrašenej tvári, ktorú videla pred reštauráciou Li Yuan. Hlboký, teplý hlas.

„Som Nórka,“ povedala.

Nijaká odpoveď. Prehltla. Vedela, že prvé slová budú najdôležitejšie.

„Volám sa Kaja Solnessová. Dostala som úlohu nájsť ťa. Od Gunnara Hagena.“

Nijaká reakcia na meno jeho šéfa z oddelenia násilnej trestnej činnosti. Odišiel?

„Pracujem pod Hagenom ako vyšetrovateľka vrážd,“ pokračovala do tmy.

„Gratulujem.“

„Nemáš mi k čomu gratulovať. Ak si v posledných mesiacoch čítal nórske noviny.“ Najradšej by si zahryzla do jazyka. Pokúša sa byť vtipná? Musí to byť z nedostatku spánku. Alebo z nervozity.

„Gratulujem ti k splnenej úlohe,“ povedal hlas. „Našla si ma. Môžeš ísť.“

„Počkaj!“ zakričala. „Nechceš počuť, o čo mi ide?“

„Radšej nie.“

No slová, čo si napísala a naučila sa ich naspamäť, sa z nej začali sypať samy: „Zabili dve ženy. Nálezy súdnych lekárov svedčia o tom, že ide o jedného páchateľa. Iné stopy nemáme. Hoci médiá nepoznajú detaily, už dávno vykričali do sveta, že opäť vyčíňa sériový vrah. Píše sa, že ho inšpiroval Snehuliak. Zavolali sme aj expertov z Interpolu, nikam nepokročili. Tlak médií a úradov...“

„Hovorím nie,“ prerušil ju hlas.

Buchli dvere.

„Haló? Haló! Si tam?“

Prehmatala sa k dverám. Otvorila ich, skôr než si uvedomila svoj strach, a vošla do ďalšieho tmavého schodišťa. Kdesi nad hlavou zahliadla svetlo a brala schody po troch. Svetlo prichádzalo cez sklo lietacích dverí, otvorila ich. Vstúpila do jednoduchej holej chodby, v ktorej sa nikto neunúval počarbať steny a vlhkosť sa vo vzduchu vznášala ako prízrak. O nepočmáranú stenu sa opierali dvaja chlapi s cigaretou v ústach. Kaja zacítila sladkú vôňu. Muži na ňu hľadeli zastretým pohľadom. Verila, že je dostatočne zastretý. Menší z nich bol černoch, zrejme Afričan. Vyšší beloch mal na čele jazvu v tvare pyramídy, pripomínajúcu výstražný trojuholník. V policajnom časopise čítala, že v hongkonských uliciach pracuje takmer tridsaťtisíc policajtov a mesto je zrejme najbezpečnejšou miliónovou metropolou planéty. Písali však o uliciach.

„Looking for hashish, lady?“

Zavrtela hlavou, pokúsila sa o sebaistý úsmev, chcela poslúchnuť rady, ktoré sama dávala v Nórsku mladým dievčatám. Tváriť sa, že vie, kam ide, nie ako niekto, kto stratil čriedu. Nie ako obeť.

Opätovali jej úsmev. Dvere, ktoré viedli z chodby ďalej, boli zamurované. Vytiahli si ruky z vreciek, cigarety z úst.

„Looking for fun, then?“

„Wrong door, that’s all,“ odsekla a zvrtla sa, aby rýchlo odišla. Zápästie jej zovrela niečia ruka. Strach jej naplnil ústa ako alobal. Teóriu ovládala. Učila sa na gumenej žinenke vo vysvietenej telocvični s inštruktorom a kolegami.

„Right door, lady. Right door. Fun is this way.“ Dych na jej tvári páchol rybou, cibuľou a marihuanou. V telocvični vždy čelila iba jednému nepriateľovi.

„No thanks.“ Pokúšala sa hovoriť pevným hlasom.

Pristúpil k nej aj černoch, chytil ju za druhé zápästie a pridal sa hlasom, ktorý mu preskakoval do falzetu: „We will show you.“

„Only there’s not much to see, is there?“

Všetci traja sa obrátili k dverám.

Vedela, že meria meter deväťdesiatpäť, no vo dverách, postavených podľa hongkonských rozmerov, vyzeral aspoň na dva metre desať. A plecia mal dvakrát širšie ako pred hodinou. Ruky mu viseli pri tele, nehýbal sa, necivel, nevrčal, len pokojne hľadel na belocha a zopakoval:

„Is there, jau-ye?“

Cítila, ako beloch uvoľnil a znova zovrel jej zápästie, černoch prestúpil z nohy na nohu.

„Ng-goy,“ pokračoval muž vo dverách.

Tlak na zápästiach poľavil.

„Poď,“ povedal a chytil ju pod pazuchu.

Keď vyšli z dverí, cítila červeň na lícach, prejav napätia a hanby. Hanby z toho, ako sa jej zrazu uľavilo, ako pomaly jej pracoval mozog, ako ľahko mu dovolila postarať sa o dvoch predavačov hašiša, ktorí jej len chceli nahnať strach.

Viedol ju nahor cez dve poschodia, prešli lietacími dverami. Postavil ju pred dvere výťahu, stlačil gombík so šípkou dolu, pristúpil bližšie a uprel pohľad na číslo jedenásť nad dverami. „Gastarbeiteri,“ utrúsil. „Sú sami a trochu sa nudia.“

„Viem,“ odsekla.

„Stlač gé, to je prízemie, potom stále doprava, až kým nebudeš na Nathan Road.“

„Prosím, počúvaj ma. Si jediný, kto má skúsenosť s pátraním po sériových vrahoch. Chytil si aj Snehuliaka.“

„To je pravda,“ prikývol. V jeho pohľade zaregistrovala zmenu. Prstom si prešiel po jazve, tiahnucej sa k pravému uchu. „A potom som podal výpoveď.“

„Nepodal si výpoveď. Vzal si si neplatené voľno.“

„Podal som výpoveď. Je koniec.“

Až vtedy si všimla, že pravá čeľusť mu neprirodzene vystupuje dopredu.

„Gunnar Hagen tvrdí, že keď si pred šiestimi mesiacmi opúšťal Oslo, udelil ti časovo neohraničené neplatené voľno.“

Muž sa usmial. Kaja videla, ako sa jeho tvár zmenila na nepoznanie. „To len preto, že Hagen nechce pochopiť...“ Zarazil sa, úsmev zmizol. Pohľad upieral na číslo nad výťahom. Päťka.

„To je jedno, už nepracujem v polícii.“

„Potrebujeme ťa...“ Zadržala dych. Vedela, že tým vykročila na tenký ľad, no musí konať, skôr než zasa zmizne. „A ty potrebuješ nás.“

Prevŕtal ju pohľadom. „Prečo si to, preboha, myslíš?“

„Dlžíš peniaze Triáde. Kupuješ si drogy na ulici v dojčenskej fľaši. Bývaš...“ Uškrnula sa. „... tu. A nemáš pas.“

„Páči sa mi tu. Na čo by mi bol pas?“

Ozvalo sa cinknutie, dvere výťahu sa s rachotom otvorili, z tiel v kabíne im do nosa udrel teplý zápach.

„Nejdem,“ zakričala hlasnejšie, ako chcela. Všimla si tváre, ktoré na ňu hľadeli v zmesi netrpezlivosti a neskrývanej zvedavosti.

„Ale áno, ideš.“ Na chrbte zacítila jeho ruku. Vtlačil ju do kabínky opatrne, no rozhodne. Okamžite ju obklopili telá, nemohla sa ani otočiť. Obzrela sa práve včas, aby videla, ako sa zatvárajú dvere výťahu.

„Harry!“ skríkla.

No už bol preč.

4 / Sex Pistols

Starý majiteľ ubytovne si na čelo pod turbanom zamyslene pritlačil ukazovák a dlho na ňu hľadel. Potom chytil telefón a vyťukal číslo. Povedal niekoľko slov po arabsky a položil. „Počkaj,“ povedal. „Možno áno, možno nie.“

Kaja sa usmiala a prikývla.

Sadli si a hľadeli na seba cez úzky stolík, ktorý fungoval ako recepcia.

Potom zazvonil telefón. Muž zdvihol slúchadlo, počúval a bez slova položil.

„Dvestopäťdesiattisíc dolárov,“ povedal.

„Dvestopäťdesiat?“ zopakovala neveriacky.

„Hongkonských dolárov, pani.“

Kaja v duchu počítala. Asi stotridsaťtisíc nórskych korún. Približne dvojnásobok jej rozpočtu.

Bolo po polnoci. Naposledy spala pred štyridsiatimi hodinami. Tri hodiny prečesávala blok H. Pohybovala sa medzi ubytovňami, kaviarňami, snackbarmi, masážnymi klubmi a modlitebnými miestnosťami. Presnorila všetko až po najlacnejšie izby a kutice, kde bývala dovezená pracovná sila z Afriky a Pakistanu. Stačili im len kobky bez dverí, televízora, klimatizácie a súkromného života. Čierny nočný strážnik, ktorý jej prišiel otvoriť, dlho hľadel na fotografiu a ešte dlhšie na stodolárovku, čo pred neho položila. Potom si ju vzal a kývol k jednej z kobiek.

Harry Hole, povedala si v duchu, mám ťa.

Ležal na chrbte a dýchal takmer nehlučne. Na čele mal hlbokú vrásku a vystrčená čeľusť bola v spánku ešte výraznejšia. Z ostatných kobiek sa ozýval kašeľ a chrápanie. Voda zo stropu kvapkala na betónovú podlahu s hlbokým, nespokojným vzdychaním. Na matrac prenikal studený modrý lúč svetla z recepcie. Pred oknom stál šatník, pri jeho matraci stolička a plastová fľaša s vodou, nič viac. Vo vzduchu sa vznášal pach zhorených pneumatík. Z ohorku v popolníku vedľa dojčenskej fľašky sa ešte dymilo. Sadla si na stoličku a všimla si, že Hole niečo drží. Žltohnedú hrudku. Kaja počas roka videla pri svojej práci dosť hašišu na to, aby vedela, že toto nie je hašiš.

Okolo druhej sa prebudil.

Zachytila len drobnú zmenu v rytme dýchania, potom v tme zažiarili jeho očné bielka.

„Rachel?“ zašepkal. A opäť zaspal.

O polhodinu prudko otvoril oči, schúlil sa, zvrtol sa na posteli a siahol pod matrac.

„To som ja,“ zašepkala. „Kaja Solnessová.“

Telo zmeravelo uprostred pohybu. Potom opäť dopadlo na matrac.

„Čo tu, doriti, robíš?“ vydýchol zachrípnutým hlasom.

„Prišla som po teba.“

S privretými očami sa ticho zasmial. „Po mňa? Stále ťa to baví?“

Vytiahla obálku a naklonila sa k nemu. Otvoril oko.

„Letenka,“ vysvetlila mu. „Do Osla.“

Oko sa opäť zatvorilo. „Ďakujem, no zostanem tu.“

„Keď som ťa našla ja, je len otázkou času, kedy ťa nájdu oni.“

Neodpovedal. Čakala, načúvajúc jeho dychu a kvapkaniu vody. Potom opäť otvoril oči, poškriabal sa pod pravým uchom a zdvihol sa na lakeť:

„Máš cigaretu?“

Zavrtela hlavou. Zhodil zo seba plachtu, vstal a prešiel k šatníku. Na to, že pol roka strávil v subtropickom podnebí, bol prekvapujúco bledý a taký chudý, že mu rebrá vystupovali aj na chrbte. Stavba tela svedčila o tom, že kedysi mal atletickú postavu, no zvyšky svalov teraz tvorili len ostré tiene pod bielou pokožkou. Otvoril skriňu. Prekvapilo ju, že šaty má uložené v úhľadných kôpkach. Obliekol si tričko a krátke nohavice, ktoré mal aj predošlý deň, a z vrecka vylovil pokrčenú škatuľku.

Nohy vsunul do šľapiek a obišiel ju, zapaľujúc si cigaretu.

„Poď,“ povedal jej potichu. „Čas ísť večerať.“

Bolo pol tretej v noci. Sivé kovové rolety na obchodoch a vývarovniach Chungkingu boli stiahnuté. Okrem Li Yuanu.

„Ako si sa dostal do Hongkongu?“ spýtala sa Kaja a hľadela na Harryho, ktorý nezvyčajným, no efektívnym spôsobom lyžicou vyberal ryžové rezance z bielej polievkovej misky.

„Letecky. Je ti zima?“

Kaja automaticky odsunula ruky zo stehien. „Ale prečo sem?“

„Bol som na ceste do Manily. Hongkong mal byť len medzipristátie.“

„Čo si chcel robiť na Filipínach?

„Hodiť sa do sopky.“

„Do ktorej?“

„Nuž, koľko ich poznáš?“

„Ani jednu. Len som čítala, že ich je tam veľa. Väčšina z nich na ostrove... hm, Luzon?“

„Nie zle. Spolu ich majú osemnásť, tri z nich sú na Luzone. Chcel som vyliezť na Mount Mayon. Dvetisícpäťsto metrov. Stratovulkán.“

„Vulkán so strmými svahmi, ktoré postupne vytvorili vrstvy lávy.“

Harry prestal jesť a pozrel na ňu. „Výbuchy v novodobých dejinách?“

„Veľa. Tridsať?“

„Podľa štatistík štyridsaťsedem od roku 1616. Posledný v roku 2002. Podozrivý zo zavraždenia minimálne troch tisíc ľudí.“

„Čo sa stalo?“

„Priveľký tlak.“

„Myslím tým teba.“

„Veď hovorím o sebe.“ Mala pocit, že zachytila náznak úsmevu. „V lietadle som začal piť. V Hongkongu mi prikázali vystúpiť.“

„Do Manily lieta viac lietadiel.“

„Pochopil som, že Manila okrem vulkánov nemá nič, čo nenájdem aj v Hongkongu.“

„Napríklad?“

„Napríklad vzdialenosť od Nórska.“

Kaja prikývla. Čítala správu o prípade Snehuliak.

„A čo je najdôležitejšie,“ pokračoval a ďobol do vzduchu paličkou. „Majú ryžové rezance Li Yuana. Ochutnaj. Už len pre ne sa tu oplatí požiadať o štátne občianstvo.“

„Rezance a ópium?“

Nezvykla byť taká priama, no vedela, že musí potlačiť svoju prirodzenú hanblivosť, inak nemá šancu dosiahnuť, po čo sem prišla.

Mykol plecom a vrátil sa k rezancom.

„Fajčíš ópium pravidelne?“

„Nepravidelne.“

„A prečo ho fajčíš?“

Odpovedal s plnými ústami: „Aby som nepil. Som alkoholik. V tom je, mimochodom, ďalšia výhoda Hongkongu v porovnaní s Manilou. Majú tu nižšie tresty za drogy. A čistejšie väzenia.“

„Vedela som o alkohole, ale si aj narkoman?“

„Definuj mi slovo narkoman.“

„Potrebuješ to?“

„Nie, no chcem.“

„Prečo?“

„Na otupenie zmyslov. Počúvaj, toto mi pripadá ako pracovný pohovor na miesto, o ktoré nemám záujem. Už si fajčila ópium?“

Kaja zavrtela hlavou. Na jednej ceste do Južnej Ameriky ešte ako študentka vyskúšala marihuanu, no vôbec ju neoslovila.

„Číňania áno. Pred dvesto rokmi sem začali Briti privážať ópium z Indie, aby si napravili obchodnú bilanciu. Z polovice Číňanov urobili mávnutím ruky narkomanov.“ Luskol prstami. „A keď čínske úrady, prirodzene, ópium zakázali, Briti vytiahli do vojny za svoje právo zdrogovať čínskych sedliakov. Predstav si, že by Kolumbia začala bombardovať New York, keď Američania zhabú na hranici pašovaný kokaín.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Že ako Európan pokladám za svoju povinnosť vyfajčiť časť toho svinstva, čo sme im sem navozili.“

Kaja počula vlastný smiech. Naozaj sa potrebuje vyspať.

„Sledovala som ťa, keď si nakupoval,“ prezradila mu. „Videla som, ako to robíte. V dojčenskej fľaši, čo si postavil k soche, boli peniaze. A vzal si si ópium, však?“

„Hm,“ prikývol Harry s ústami plnými rezancov. „Pracovala si na drogovom?“

Zavrtela hlavou. „Prečo dojčenská fľaša?“

Harry vystrel ruky nad hlavu. Miska pred ním bola prázdna. „Ópium strašne smrdí. Ak máš hrudku vo vrecku, trebárs aj vo fólii, drogové psy ťa vyňuchajú aj v dave ľudí. No dojčenské fľaše sa nezálohujú, a tak neriskuješ, že ti ju náhodou ukradne nejaké decko alebo alkáč. Aj to sa už stalo.“

Kaja pomaly prikývla. Začína sa uvoľňovať, musí byť trpezlivá. Každý, kto pol roka nehovoril materinským jazykom, sa pri stretnutí s krajanom napokon rozrozpráva. Je to prirodzené. Len pokračuj.

„Máš rád kone?“

Medzi zubami držal špáradlo. „Ani nie. Sú strašne náladové.“

„Ale rád na ne staviaš?“

„Rád stávkujem, no nie som gambler.“

Usmial sa a ona si opäť všimla, ako ho úsmev mení. Vyzeral ľudskejšie, prístupnejšie, chlapčenskejšie. Spomenula si na kúsok otvorenej oblohy nad Melden Row.

„Gambling je z dlhodobého hľadiska nevýnosná stratégia. No ak už nemáš čo stratiť, je jediná možná. Všetko, čo som mal, plus čosi, čo som nemal, som stavil na jediný dostih.“

„Ty si stavil všetko na jedného koňa?“

„Na dva. Volá sa to dual forecast. Vyberieš si dva kone, ktoré skončia na prvých dvoch miestach bez ohľadu na to, ktorý vyhrá.“

„A požičal si si peniaze od Triády?“

Prvý raz v jeho pohľade zazrela prekvapenie.

„Čo presvedčí vážny čínsky zločinecký kartel, aby požičal peniaze zdrogovanému cudzincovi, ktorý nemá čo stratiť?“

„Nuž,“ nadýchol sa Harry a vylovil cigaretu. „Ako cudzinec máš prvé tri týždne po opečiatkovaní pasu povolený vstup do VIP lóže na dostihovej dráhe v Happy Valley.“ Zapálil si cigaretu a vyfúkol dym k ventilátoru, ktorý sa krútil tak pomaly, že muchy sa na ňom vozili ako na kolotoči. „Je tam povinný dress code, musel som si dať ušiť oblek. Stačili mi prvé dva týždne, aby som tomu prepadol. Zoznámil som sa s Juhoafričanom Hermanom Kluitom, ktorý v deväťdesiatych rokoch šialene zbohatol na mineráloch. Naučil ma štýlovo prehrávať veľké peniaze. Koncept sa mi páčil. Tretí týždeň, večer pred sobotným dostihom, som bol na večeri u Kluita, ktorý zabával hostí svojou zbierkou mučiacich nástrojov z Gomy. Jeho šofér mi dal zaručený tip. Favorit dostihu je zranený, no tají sa to, lebo tak či tak bude štartovať. Pointa spočívala v tom, že to bol taký favorit, že naňho existoval minus pool, teda si na ňom nemohla zarobiť peniaze. Peniaze sa však dali zarobiť tým, že stavíš na ostatné kone. Napríklad prostredníctvom dual forecast. No na to človek, samozrejme, potreboval kapitál. Kluit mi požičal, lebo mi veril. A veril môjmu obleku ušitému na mieru.“ Harry sa zadíval na horiacu cigaretu. Zdalo sa, že pri tejto spomienke sa usmial.

„Vyhral si?“ spýtala sa Kaja.

„Nie, favorit vyhral o šesť dĺžok.“ Harry mykol plecom. „Keď som Kluitovi vysvetlil, že nemám ani na dieru na ponožke, tváril sa úprimne skormútene. Zdvorilo mi vysvetlil, že ako obchodník sa bude musieť držať svojich princípov. Ubezpečil ma, že v nijakom prípade na mňa nepoužije mučiace nástroje z Konga, no môj dlh so zľavou predá Triáde. Zároveň pripustil, že to nie je oveľa lepšie. V mojom prípade však počká s predajom tridsaťšesť hodín, aby som stihol vypadnúť z Hongkongu.“

„Ty si zostal?“

„Občas chápem pomalšie.“

„A potom?“

Harry rozhodil ruky. „Toto. Chungking.“

„A plány do budúcnosti?“

Harry mykol plecom a zahasil cigaretu. Kaja si spomenula na obal platne, ktorý jej ukázal Even. Fotografie Sida Viciousa zo Sex Pistols. A hudba v pozadí: „No fu-ture, no fu-ture.“

„Kaja, teraz vieš všetko, čo si potrebovala.“

„Potrebovala?“ Zamračila sa. „Nechápem.“

„Nechápeš?“ Vstal. „Myslela si si, že tu tliacham o užívaní ópia a dlhoch len preto, že som osamelý Nór, ktorý stretol krajanku?“

Neodpovedala.

„Chcem, aby si pochopila, že som pre vás nepoužiteľný. A môžeš odcestovať bez výčitiek svedomia, že si nesplnila svoju úlohu. Nebudeš mať problémy v tmavých dvoroch a ja budem ďalej pokojne spávať bez obáv, že ku mne privedieš mojich veriteľov.“

„Počkaj.“ Kaja otvorila tašku a vytiahla z nej malú červenú knižočku. Sledovala účinok. Videla jeho údiv, keď v nej pomaly listoval.

„Doriti, toto vyzerá celkom ako originál.“

„To je originál.“

„Nemyslím si, že nórska polícia by mala na to zdroje.“

„Kurz tvojho dlhu medzičasom klesol,“ zaklamala. „Dostala som zľavu.“

„V tvojom záujme verím, že neklameš. Aj tak totiž nepôjdem do Osla.“

Kaja naňho dlho hľadela. Desila sa ďalšieho kroku. Lebo už sa mu nemohla vyhnúť. Bude musieť vytiahnuť poslednú kartu. Hagen ju varoval, aby s ňou čakala do poslednej chvíle, keď sa tvrdohlavec naozaj zatne.

„Ešte je tu čosi,“ povedala potichu.

Harryho obočie vystrelilo k čelu. Zachytil zmenu tónu v jej hlase.

„Harry, tvoj otec.“ Uvedomila si, že ho podvedome prvý raz oslovila menom. Nahovárala sama sebe, že to myslela úprimne a nechcela len zvýšiť účinok ďalších slov.

„Môj otec?“ Akoby ho prekvapilo, že má otca.

„Áno. Kontaktovali sme ho, keď sme sa ťa usilovali nájsť. Ukázalo sa, že je chorý.“

Upierala zrak na stôl.

Počula jeho dych. Opäť chripel. „Vážne chorý?“

„Áno. A mrzí ma, že som ti to musela oznámiť práve ja.“

Ešte vždy sa neodvážila zdvihnúť zrak. Hanbila sa. Čakala. Počúvala chrapčanie z kantónskej televízie za pultom. Prehltla a čakala. Potrebuje spánok.

„Kedy to letí?“

„O ôsmej,“ odvetila. „O tri hodiny ťa tu vyzdvihnem.“

„Dostanem sa tam sám. Dovtedy potrebujem vybaviť pár vecí.“

Vystrel k nej ruku. Spýtavo sa naňho pozrela.

„A na to potrebujem pas. Mala by si sa ísť najesť. Si len kosť a koža.“

Zaváhala. Potom mu podala pas a letenku.

„Verím ti,“ povedala potichu.

Chladne na ňu pozrel.

A zmizol.

Hodiny nad odletovou bránou C4 letiska Chep Lap Kok ukazovali trištvrte na osem. Kaja to vzdala. Samozrejme, že nepríde. Zranené zviera aj zranený človek prirodzene hľadajú úkryt. A Harry Hole je nepochybne zranený. Správa z prípadu Snehuliak detailne opisovala všetky vraždy. Gunnar Hagen jej prezradil aj to, čo sa v nej nepísalo. Ako sa Holeho bývalá priateľka Rachel a jej syn Oleg dostali do pazúrov vraha. A že spolu so synom sa po skončení prípadu ihneď odsťahovala do zahraničia. Harry podal výpoveď a vyparil sa. Ibaže Harry bol ešte zranenejší, než čakala.

Kaja už odovzdala palubenku a pohla sa do lietadla, v duchu formulujúc správu o nesplnenej úlohe, keď ho v šikmom slnečnom svetle zbadala utekať halou terminálu. Cez plece mal prehodenú jednoduchú tašku, v ruke držal igelitovú tašku z taxfree obchodu a horúčkovito poťahoval z cigarety. Zastal pred odletovou bránou. No namiesto toho, aby zamestnankyni podal svoju palubenku, položil tašku na zem a smutne sa zadíval na Kaju.

Vrátila sa k nemu.

„Problém?“ spýtala sa.

„Prepáč,“ sklonil hlavu. „Nemôžem letieť.“

„Prečo?“

Kývol smerom k taške. „Práve som si uvedomil, že limit na osobu je len jeden kartón cigariet. A ja mám dva. Takže ak ty...“ Nepohol ani brvou.

Zagúľala očami a snažila sa nedať najavo úľavu. „Daj ho sem.“

„Ďakujem pekne,“ prikývol, otvoril tašku, v ktorej – ako si všimla – neboli fľaše, a podal jej otvorený kartón kameliek, z ktorého jedna škatuľka už zmizla.

Kráčala do lietadla pred ním, aby nevidel, že sa usmieva.

Až do odletu mala oči otvorené. Hongkong mizol kdesi pod nimi a Harry uprene pozoroval vozík, ktorý sa k nim blížil, veselo štrngajúc fľaškami. Potom zatvoril oči a letuške odpovedal takmer nečujným no, thank you.

Premýšľala, či mal Gunnar Hagen pravdu a muž vedľa nej je skutočne osoba, ktorú potrebujú.

Potom zmizla, upadla do hlbokého spánku. Snívalo sa jej, že stojí pred zatvorenými dverami, z lesa sa ozýva čudné škriekanie vtáka a slnko len žiari a žiari. Potom otvorila dvere...

Zobudila sa s hlavou na jeho pleci. V kútiku úst mala zaschnutú slinu. Kapitánov hlas im oznamoval, že pristávajú v Londýne.

5 / Park

Marit Olsenová sa rada lyžovala. No nenávidela beh. Nenávidela vlastné dychčanie po pár stovkách metrov, otrasy zeme, keď na ne dopadala svojou hmotnosťou, prekvapené pohľady ľudí a obrazy, ktoré sa jej vybavovali v mysli, keď sa videla ich očami: roztrasené tučne líca, telo prevaľujúce sa v teplákovej súprave a zúfalo otvorené ústa ryby na suchu, aké videla u veľmi obéznych ľudí pri tréningu. To bol jeden z dôvodov, prečo si tri behy týždenne vo Frognerovom parku naplánovala vždy až na desiatu večer. V tom čase v parku takmer nebolo živej duše. Pár ľudí ju zazrelo len na chvíľu, keď okolo nich prebehla v prítmí lámp po niektorom z chodníkov, ktoré križovali najväčší park mesta. No nikto z nich nespoznal parlamentnú poslankyňu za vládnu sociálnodemokratickú stranu. Nespoznal? Azda skôr nepoznal. Málokto ju vôbec niekedy videl. Keď sa k niečomu vyjadrovala – zvyčajne v mene svojho severonórskeho kraja –, nedostávalo sa jej takej pozornosti, akú médiá venovali jej fotogenickejším kolegyniam. Navyše počas dvoch volebných období nepovedala ani neurobila nič zlé. Tak si to aspoň vysvetľovala. Vyhlásenie redaktora regionálneho denníka, že je politicky ľahká váha, bolo len zákernou narážkou na jej fyziognómiu. Redaktor napriek tomu nevylúčil, že raz sa možno stane ministerkou v ľavicovej vláde. Spĺňa najdôležitejšie predpoklady: nemá vzdelanie, nie je chlap a nepochádza z Osla.

No dobre, mohol mať pravdu v tom, že jej silnou stránkou neboli veľké, komplikované a abstraktné úvahy. Bola ženou z ľudu, vedela, ako žijú bežní ľudia, a zastupovala ich medzi egoistickými a samoľúbymi obyvateľmi metropoly. Lebo hovorila to, čo si myslí. To bola jej skutočná kvalifikácia, ktorá ju dostala tam, kde je dnes. Vďaka verbálnej inteligencii a humoru – ktorý južní Nóri volajú hryzavý –, víťazila v každej debate, do ktorej ju pustili. Bolo len otázkou času, kedy si ju všimnú. Len čo sa zbaví zopár kilogramov. Prieskumy ukazujú, že ľudia menej dôverujú obéznym ľuďom, podvedome ich obviňujú z nedostatku sebaovládania.

Vybehla do mierneho kopčeka, zaťala zuby a skrátila krok. Úprimne povediac, prešla takmer do chôdze. Powerwalk. Áno, tak sa to volá. Pochod k moci. Hmotnosť klesá, voliteľnosť rastie.

Za chrbtom na cestičke zachytila škripot kamienkov, podvedome sa vystrela, pulz sa jej ešte trochu zvýšil. Ten istý zvuk počula aj pred troma dňami. Aj dva dni predtým. Oba razy niekto takmer desať minút bežal za ňou, potom sa zvuk stratil. Keď sa to stalo druhý raz, už sa otočila a videla čiernu bežeckú kombinézu a čiernu čiapku. Akoby v jej stopách bežal trénujúci vojak. Lenže nikto, a už vôbec nie vojak, by nepovažoval za zmysluplné bežať tak pomaly ako Marit Olsenová.

Samozrejme, nemohla si byť istá, že ide o tú istú osobu, no niečo jej hovorilo, že je to ona. Zostával jej posledný kúsok stúpania k Monolitu, potom mierne klesanie na sever, domov do Skøyenu, k mužovi a k upokojujúco škaredému a prežratému rottweilerovi. Kroky sa priblížili. Odrazu sa jej nezdalo také úžasné, že je desať hodín večer a v parku niet živej duše. Marit Olsenová sa bála mnohých vecí, no najväčšmi cudzincov. Prirodzene, uvedomovala si, že xenofóbia je v rozpore s programom jej strany, no strach z neznáma je predsa racionálna stratégia prežitia. V tejto chvíli si želala, aby v minulosti hlasovala proti všetkým návrhom v prospech cudzincov, i keď vyšli z dielne vlastnej strany, aby sa ani vtedy nebála povedať, čo si myslí.

Jej telo sa hýbalo príliš pomaly, stehenné svaly pálili, pľúca sa dožadovali vzduchu. Vedela, že už čoskoro bude musieť zastať. Mozog sa snažil bojovať so strachom, usiloval sa jej vysvetliť, že nepatrí k typickým obetiam znásilnenia.

Strach ju priam vyhnal na kopec, otvoril sa jej výhľad na druhú stranu k ulici Madserud allé. Od brány jednej z víl pri parku práve cúvalo auto. Možno to stihne, zostáva jej necelých sto metrov. Vbehla na šmykľavú trávu, ledva udržala rovnováhu. Cudzie kroky už nepočula, všetko prehlušil jej dych. Auto zatiaľ vycúvalo na cestu, a keď vodič zaraďoval rýchlosť, prevodovka nepekne zaškrípala. Marit Olsenová už bola pri plote, od spásy v podobe reflektorov auta ju delilo posledných pár metrov. Nadbytočné kilogramy počas klesania získali náskok pred nohami a teraz ju neúprosne ťahali dolu. Nohy nestíhali. Padla dopredu, na cestu, do svetla. Brucho, obtiahnuté prepoteným polyesterom, narazilo na asfalt. Marit Olsenová zostala nehybne ležať, na jazyku cítila horkú chuť prachu z cesty, na dlaniach ju pálili kamienky.

Niekto zastal nad ňou. Chytil ju za rameno. So vzlykom sa prevrátila na bok a rukami si chránila tvár. Nijaký vojak, len starý pán v klobúku. Dvere auta za ním boli otvorené.

„Všetko v poriadku, slečna?“ spýtal sa.

„Čo myslíte?“ vybuchla Marit Olsenová a cítila, ako sa jej zmocňuje hnev.

„Počkajte. Veď vás poznám!“

„To sú mi veci,“ odsekla, odstrčila jeho pomocnú ruku a sťažka vstala.

„Vystupujete v nejakom zábavnom programe?“

„Presne na to...“ hľadela do prázdnej, tichej tmy, masírujúc si brucho, „... sa teraz môžete vysrať, dedo.“

6 / Návrat domov

Posledné Volvo Amazon, ktoré vyšlo z fabriky roku 1970, so škrípaním zastalo pred priechodom pri príletovej hale letiska Gardermoen v Osle.

Pred autom pochodovala reťaz detí z materskej škôlky. Niektoré z nich sa zvedavo dívali na čudné staré auto s pretekárskymi pásmi na karosérii a na dvoch mužov za stieračmi, čo bojovali s dopoludňajším dažďom.

Muž na sedadle spolujazdca, riaditeľ oddelenia Gunnar Hagen vedel, že pri pohľade na deti držiace sa za ruky by sa mal usmiať, myslieť na spolupatričnosť, vzájomnú empatiu a spoločnosť, v ktorej ľuďom na sebe záleží. No Hagenovi sa ihneď vybavila živá reťaz pri prečesávaní terénu a hľadaní človeka, ktorého o chvíľu nájdu mŕtveho. To z človeka urobí práca v jeho pozícii. Alebo ako to napísal vtipkár na dvere Holeho kancelárie: I see dead people.

„Doriti, čo robí materská škôlka na letisku?“ spýtal sa vodič auta. Volal sa Bjørn Holm a amazon bol jeho životnou láskou. Len pach haprujúceho, no neskutočne efektívneho ohrievača, poťahy nasiaknuté potom a zaprášená palubná doska mu vlievali pokoj do duše. Najmä ak ich sprevádzal hukot motora v správnych otáčkach, rýchlosť asi osemdesiat kilometrov na rovine a Hank Williams z kazety. Bjørn Holm pracoval ako technik na kriminálke v Bryne, inak bol milovník country z mestečka Skreia s kovbojskými topánkami z hadej kože. Tvár ako mesiačik s mierne vypúlenými očami mu dodávala večne prekvapený výraz. Nejeden vedúci vyšetrovacieho tímu ho kvôli tomu podcenil. V skutočnosti bol Holm najväčším talentom v radoch technikov od Weberových hviezdnych dní. Holm nosil mäkkú koženú bundu s volánikom a pletenú rastafariánsku čiapku, spod ktorej vytŕčali najhustejšie a najčervenšie bokombrady, aké Hagen kedy v Nórsku videl.

Holm odbočil na parkovisko, zastal a muži vystúpili. Hagen si vyhrnul golier, čo dažďu nebránilo v bombardovaní jeho holej plešiny ovenčenej hustými vlasmi, pre ktoré ho mnohí upodozrievali, že má mimoriadne excentrického holiča.

„Tvoja bunda je naozaj vodotesná?“ spýtal sa Hagen, keď kráčali k vchodu.

„Nie,“ odvetil Holm.

Kaja Solnessová im už volala. Lietadlo spoločnosti SAS z Londýna pristálo s desaťminútovým predstihom. A Harry Hole sa jej stratil.

Keď vošli do haly, Gunnar Hagen sa poobzeral okolo seba. Kaju našiel sedieť na kufri pri pulte taxislužby, krátko jej kývol a vykročil k bráne, ktorou vychádzali cestujúci. Keď sa otvorila, aj s Holmom vkĺzli dnu. Strážnik, ktorý ich chcel zastaviť, sa len priateľsky uklonil, keď zbadal Hagenov preukaz a počul jeho úsečný oznam: „Polícia.“

Hagen odbočil doprava, prebehol okolo colníkov so psami, okolo holých kovových pultov, ktoré mu pripomenuli pulty s mŕtvolami na patológii, a vošiel do zákulisia.

Zastal tak prudko, až mu Holm vrazil do chrbta. Známy hlas precedil cez zuby: „Ahoj, šéfe. Prepáč, že ti teraz nemôžem zasalutovať.“

Bjørn Holm nazrel šéfovi oddelenia ponad plece.

Ten pohľad ho prenasledoval ešte dlho.

K operadlu stoličky sa skláňal chlap, žijúca legenda nielen polície v Osle. Každý nórsky policajt poznal šialený príbeh jeho života, či v dobrom, alebo v zlom. Holm s ním kedysi úzko spolupracoval. No nie až tak úzko ako colník, ktorý stál za legendou s natiahnutou gumenou rukavicou, sčasti ukrytou v kriedovobielom zadku vysokého muža.

„Je môj,“ kývol Hagen colníkovi a zamával legitimáciou. „Nechajte ho tak.“

Colník sa zadíval na Hagena a nijako nejavil radosť z jeho pokynu. No keď do miestnosti vstúpil starší colník s výložkami na ramenách a s privretými očami krátko prikývol, chlap ešte raz skrútil rukou a vytiahol ju von. Obeť ticho zastonala.

„Harry, obleč si nohavice,“ povedal Hagen a odvrátil tvár.

Harry ho poslúchol a obrátil sa k colníkovi, ktorý si práve sťahoval rukavicu. „Aj tebe sa to páčilo?“

Keď sa zjavili kolegovia, Kaja Solnessová vstala. Holm odbehol po auto, Hagen odišiel kúpiť niečo na pitie.

„Často ťa kontrolujú?“ spýtala sa.

„Vždy.“

„Mňa ešte nikdy nezastavili.“

„Viem.“

„Odkiaľ?“

„Lebo si všímajú asi tisíc drobných príznakov, a ty nemáš ani jeden. Na mne vidia aspoň polovicu.“

„Podľa teba sa riadia predsudkami?“

„Už si niekedy niečo pašovala?“

„Nie.“ Usmiala sa. „No dobre. No ak sú ozaj takí dobrí, mali by vedieť, že si policajt. A nechať ťa prejsť.“

„Aj to vidia.“

„Prestaň. Len vo filmoch všetci na prvý pohľad vidia, že si policajt.“

„Neprestanem. Som padlý policajt.“ Harry si vytiahol cigaretu. „Pozri si ľudí okolo tohto stánku. Vidíš toho malého s trochu šikmými očami?“

Prikývla.

„Odkedy sme vyšli, dvakrát si vytiahol nohavice. Akoby mu na opasku viselo niečo ťažké. Putá, alebo obušok. Po niekoľkých rokoch práce v hliadke alebo vo väzbe to robíš podvedome.“

„Robila som v hliadke a nikdy som...“

„Teraz pracuje na drogovom a vyzerá ľudí, ktorým sa po prejdení colnou kontrolou očividne uľavilo. Alebo ktorí zamieria rovno na toaletu, lebo už nie sú ďalej schopní v črevách držať tovar. Alebo kufre, čo zmenia majiteľa, od naivného a ochotného pasažiera prejdú k pašerákovi, ktorý toho idiota presvedčil, aby mu plecniačik s tovarom preniesol cez colnú kontrolu.“

Sklonila hlavu a zľahka sa na Harryho usmiala: „Alebo je len obyčajný chlapec s priveľkými nohavicami, ktorý čaká na svoju mamu. A ty sa mýliš.“

„Samozrejme,“ uznal Harry, pozrel na hodinky a zdvihol zrak k hodinám na stene. „Človek je omylný tvor. Naozaj je ešte len poludnie?“

Volvo Amazon vyšlo na cestu vo chvíli, keď sa rozsvecovali pouličné lampy.

Na predných sedadlách horúčkovito diskutovali Holm s Kajou Solnessovou, prekrikujúc Townesa von Zandta, spievajúceho z kazety. Vzadu Hagen hladkal koženú tašku, ktorú mal položenú na kolenách.

„Veľmi rád by som ti povedal, že vyzeráš dobre,“ povedal potichu.

„To robí len časový posun, šéfe,“ odvetil Harry, ktorý viac ležal, než sedel.

„Čo sa ti stalo s čeľusťou?“

„Dlhý a nudný príbeh.“

„No čo už, vitaj doma. Ľutujem, že prichádzaš takto.“

„Mal som pocit, že som dal výpoveď.“

„Nie prvý raz.“

„Koľko ich potrebuješ?“

Gunnar Hagen pozrel na svojho niekdajšieho hlavného inšpektora a ešte väčšmi stíšil hlas: „Ako som povedal, je mi ľúto, že prichádzaš takto. A chápem, že posledný prípad na tebe zanechal stopy. Že si sa aj s ľuďmi, ktorých máš rád, stal súčasťou toho... nečudo, keď sa človek potom rozhodne pre iný život. Harry, ale toto je tvoja práca. V tomto si dobrý.“

Harry kýchol, akoby v lietadle prechladol.

„Harry, spáchal dve vraždy. Zatiaľ nevieme ako, no sú identické. A naša draho získaná skúsenosť z posledného prípadu nám hovorí, s kým máme do činenia.“ Odmlčal sa.

„Šéfe, pokojne to vyslov.“

„Neviem, či to je ono.“

Harry hľadel na zvlnené hnedé polia bez štipky snehu. „Už niekoľkokrát sme kuvikali predčasne. Väčšinou sa však potvrdilo, že sériový vrah je zriedkavé zviera.“

„Viem,“ prikývol Hagen. „Doteraz som vo svojej kariére zažil len Snehuliaka. No teraz sme si takmer istí. Obete nemali navzájom nič spoločné a v ich krvi sme našli tú istú uspávaciu látku.“

„Tak niečo máte. Držím palce.“

„Harry...“

„Šéfe, nasaď človeka, ktorý sa na to hodí.“

„Ty sa na to hodíš.“

„Ja som sa rozpadol.“

Hagen zadržal dych. „Tak ťa znovu poskladáme.“

„Beyond repair,“ odsekol Harry.

„Si v Nórsku jediný, kto má kompetenciu a skúsenosť.“

„Tak zavolaj Američanov.“

„Vieš dobre, že takto to nefunguje.“

„To je mi ľúto.“

„Naozaj? Harry, zatiaľ zabil dve mladé ženy...“

Keď Hagen vzápätí otvoril tašku a vytiahol hnedý fascikel, Harry odmietavo mávol rukou.

„Šéfe, myslím to vážne. Ďakujem, že ste vykúpili môj pas aj za všetko ostatné, no s krvavými fotografiami a správami, z ktorých grcám, som skončil.“

Hagen sa na Harryho pozrel urazene, aj tak mu však fascikel položil na kolená.

„Len sa na to pozri. Nič iné od teba nechcem. A drž hubu o tom, že na tom robíme.“

„Prečo?“

„Je to zložité. Prosto to nikomu nespomínaj, dohodnuté?“

Rozhovor v aute ustal a Harry uprel zrak na Kajin zátylok. Keďže Holmov amazon zostrojili dávno predtým, ako niekto vynašiel slovo hyperextenzné poranenie krčnej chrbtice, nemal opierku na krk. Harry mohol sledovať jej štíhly krk s vyčesanými vlasmi, biele chĺpky na pokožke a myslieť na to, aký je človek zraniteľný, ako sa vie všetko rýchlo zmeniť a zničiť v priebehu niekoľkých sekúnd. Že život je neustále ničenie, rozpad čohosi, čo na začiatku bolo dokonalé. Jediné napätie spočíva v tom, či zánik bude náhly, alebo postupný. Smutná predstava. No nezahnal ju, až kým nevošli do Ibsenovho tunela, sivej a anonymnej súčasti infraštruktúry, aká sa nájde v ktoromkoľvek meste. V tej chvíli si uvedomil náhlu, šialenú radosť z toho, že je tu. V Osle. Doma. Ten pocit bol taký prenikavý, že niekoľko sekúnd mu bolo celkom jedno, prečo sa vrátil.

Harry hľadel na fasádu domu na ulici Sofies gate 5. Amazon zmizol za rohom. Na fasáde pribudli grafiti, no modrá farba sa nezmenila.

Takže im povedal, že prípadu sa neujme. Že sa vrátil len kvôli otcovi v nemocnici. Neprezradil im, že keby sa mohol rozhodnúť, či chce poznať otcov stav, povedal by nie. Lebo neprišiel z lásky. Ale z hanby.

Zdvihol zrak k dvom čiernym oknám na treťom poschodí. Boli jeho.

Potom odomkol bránu a vošiel do dvora. Smetiaky boli tam, kde predtým. Harry otvoril kontajner. Sľúbil Hagenovi, že nazrie do fascikla. Najmä preto, aby šéf nestratil tvár. Ten pas stál oddelenie slušnú kôpku peňazí. Harry zasunul fascikel medzi potrhané igelitky, z ktorých sa sypala pomletá káva, plienky, zhnité ovocie a zemiakové šupy. Zhlboka sa nadýchol. Usúdil, že pach odpadkov je až neuveriteľne medzinárodný.

V dvojizbovom byte nič nezmenilo miesto, a predsa bolo čosi inak. Akoby niekto práve opustil byt, no mrazivý dych po ňom zostal. Vošiel do spálne, položil tašku a vytiahol neotvorený kartón cigariet. Aj tu to vyzeralo rovnako, izba bola sivá ako pokožka dvojdňovej mŕtvoly. Hodil sa na posteľ. Privrel oči. Pozdravil známe zvuky. Kvapkanie z deravej odkvapovej rúry na parapetu. Nebolo to pomalé a upokojujúce ťukanie ako z hongkonskej strechy, ale horúčkovité bubnovanie, niečo medzi kvapkaním a prúdom, čo naňho pôsobilo ako pripomienka, že čas beží, sekundy uháňajú ako šialené a koniec sa blíži. V takýchto chvíľach si zvyčajne spomenul na taliansku animovanú postavičku, ktorá po štyroch minútach vždy končila pádom na mieste, kde jej autor nedokreslil zem pod nohami.

Harry vedel, že v skrinke pod umývadlom má nedopitú fľašu Jima Beama. Vedel, že môže začať tam, kde v tomto byte prestal. Bol ožratý ako prasa, už keď si sadal do taxíka na letisko. Vtedy pred pol rokom. Nečudo, že sa nedostal až do Manily.

Mohol by ísť do kuchyne a vyliať ju do umývadla.

Harry si vzdychol.

Nezmysel, že sa usiluje prísť na to, na koho sa podobá. Veď to vedel. Na Rachel. Všetky sa podobajú na Rachel.

7 / Šibenica

„Rasmus, ale ja sa bojím,“ zopakovala Marit Olsenová. „Naozaj mám strach!“

„Viem,“ odvetil Rasmus Olsen pokojným hlasom, ktorým upokojoval svoju manželku počas dvadsiatich piatich rokov pri politických rozhodovaniach, skúške na vodičský preukaz, výbuchoch hnevu a občasných záchvatoch paniky.

„To je len prirodzené,“ dodal a objal ju. „Tvrdo pracuješ, máš plnú hlavu problémov a mozog už nemá energiu na to, aby sa uzavrel pred takými myšlienkami.“

„Takými myšlienkami?“ vybuchla a prudko naňho pozrela. Už dávno stratila záujem o film, ktorý spolu pozerali: Láska nebeská. „Také myšlienky – myslíš tým paranoidné?“

„Nie je dôležité, čo si myslím ja,“ pokračoval. Končeky prstov sa pomaly pohli. „Dôležité...“

„... je, čo si myslíš ty,“ napodobnila ho. „Bože môj, Rasmus, prestaň už pozerať doktora Phila.“

Milo sa usmial. „Hovorím len toľko, že ako poslankyňa parlamentu máš, samozrejme, právo na osobnú ochranku v prípade, ak sa cítiš ohrozená. No naozaj to chceš?“

„Hm,“ zapriadla, keď ju jeho prsty začali masírovať na mieste, kde to mala rada. „Čo znamená, či to chcem?“

„Zamysli sa. Čo sa podľa teba stane?“

Marit Olsenová sa zamyslela. Zavrela oči a cítila, ako jej mužove prsty vtierajú do tela harmóniu a pokoj. Zoznámili sa, keď pracovala na úrade práce v Alte. Na školení k nej hneď prvý večer pristúpil chudý chlap so živými modrými očami a začínajúcou plešinou. Vyjadrovaním jej pripomínal fanatických kresťanov z mládežníckeho združenia v Alte. No on hovoril o politike. Pracoval na sekretariáte Strany pracujúcich, kde pomáhal poslancom parlamentu s praktickými úlohami, zabezpečoval pre nich cesty, stretnutia s médiami a občas za nich napísal aj nejaký prejav.

Rasmus ju pozval na pivo, vyzval ju do tanca a po štyroch čoraz pomalších evergreenoch s čoraz tesnejším fyzickým kontaktom sa jej spýtal, či pôjde s ním. Nie na izbu, ale do strany.

Keď sa vrátila domov, v Alte začala chodiť na stranícke stretnutia a po večeroch s Rasmusom dlho telefonovali o tom, čo robia a plánujú. Marit to, samozrejme, nikdy nepriznala nahlas, no občas mala pocit, že vtedy – keď ich delilo dvetisíc kilometrov – im bolo najlepšie. Potom jej zavolala nominačná komisia, jej meno napísala na volebný zoznam a zrazu sedela v mestskom zastupiteľstve. O dva roky už bola zástupkyňou predsedu Strany pracujúcich v Alte, o ďalší rok v krajskom predsedníctve, potom prišiel ďalší telefonát a nominácia do parlamentu.

A teraz má vlastnú malú kanceláriu v nórskom parlamente, partnera, ktorý jej pomáha písať prejavy, a perspektívu kariérneho postupu, ak všetko pôjde, ako treba, a vyhne sa prešľapom.

„Bude ma strážiť policajt,“ povedala nahlas. „A médiá sa začnú zaujímať, prečo poslankyňa, o ktorej doteraz nikto nepočul, potrebuje bodyguarda, plateného daňovými poplatníkmi. Keď však zistia dôvod, že tá baba si myslela, že ju niekto prenasleduje v parku, napíšu, že takýto dôvod by mohla uviesť každá druhá obyvateľka Osla. Nechcem ho. Zabudnime na to.“

Rasmus sa mlčky usmial a prstami jej dal najavo svoj súhlas.

Holými korunami stromov vo Frognerovom parku sa preháňal vietor. Na čiernej vodnej ploche sa hojdala kačka s hlavou skrytou pod krídlom. Na kúpalisku sa na kachličky prázdnych bazénov lepilo zhnité lístie. Park vyzeral ako navždy osirelý a zatratený. V hlbokom bazéne pod desať metrov vysokou skokanskou vežou, týčiacou sa proti čiernej oblohe ako šibenica, monotónne a plačlivo nôtil vietor.

8 / Snežná hliadka

Harry sa zobudil o tretej popoludní. Otvoril tašku, vytiahol z nej čisté šaty, v skrini našiel vlnený kabát a vyšiel z bytu. Mrholenie ho prebralo natoľko, že do hnedých zafajčených priestorov reštaurácie Schrøder vstúpil ako-tak triezvy. Jeho stôl ktosi obsadil, a tak si sadol k vedľajšiemu pod televízor.

Poobzeral sa okolo seba. Nad pivnými pohármi videl niekoľko tvárí, ktoré nepoznal. Inak tu zastal čas. Nina pred neho postavila bielu šálku a oceľovú kanvicu s kávou.

„Harry,“ povedala. Nie ako pozdrav, len ako potvrdenie faktu, že to je naozaj on.

Harry prikývol. „Ahoj, Nina. Máš staré noviny?“

Nina zmizla a o chvíľu sa vynorila s kôpkou zožltnutých papierov. Harry nikdy nepochopil, prečo v Schrøderi odkladajú staré noviny, no neraz sa mu to už zišlo.

„Long time,“ konštatovala Nina a odišla. Harry si spomenul, čo sa mu najväčšmi páčilo na Schrøderovi okrem toho, že to bola najbližšia krčma k jeho bytu. Krátke vety. A rešpektovanie súkromia. Zaznamenali, že si späť. Nemusíš vysvetľovať, čo si robil medzičasom.

Harry vlial do seba dve šálky prekvapivo odpornej kávy, prelistoval noviny, aby získal základný prehľad o udalostiach v kráľovstve v posledných mesiacoch. Ako zvyčajne, nič sa nedialo. To mal na Nórsku najradšej.

Niekto vyhral nórsku Superstar, nejaká celebrita vypadla z tanečnej súťaže, treťoligový futbalista užíval kokaín a Lene Galtungová, dcéra lodiara Andersa Galtunga, zdedila predčasne niekoľko miliónov a zasnúbila sa s krajším, no zrejme nie rovnako bohatým investorom Tonym. Redaktor časopisu Liberál Arve Støp vyjadril názor, že začína byť trápne, ak národ, ktorý sa stavia do pozície sociálnodemokratického vzoru, naďalej zostáva kráľovstvom. Všetko po starom.

Až v decembrových číslach novín Harry našiel prvé zmienky o vraždách. Spoznal Kajin opis miesta činu, suterén v rozostavanom kancelárskom komplexe v Nydalene. Príčina smrti nebola jasná, no polícia nevylučovala vraždu.

Harry listoval ďalej a radšej sa začítal do článku o politikovi, ktorý sa chválil tým, že sa vzdal ministerského postu, aby sa mohol viac venovať rodine.

Archív Schrødera určite nebol kompletný, no o druhej vražde písali v novinách o dva týždne neskôr.

Ženu našli za prevráteným Datsunom v lesoch okolo Maridalenu. Polícia nevylučuje trestný čin, no ani teraz neuviedla príčinu smrti.

Harry preletel článok a usúdil, že mlčanie polície má tradičný dôvod. Nemajú nič, nula, radar ďalej mapuje otvorené a prázdne more.

Len dve vraždy. Hagen si bol napriek tomu istý, že ide o sériového vraha. Ako teda súvisia? Čo nepíšu v novinách? Harry cítil, že mozog mu začína pracovať ako kedysi, zasa vykročil po starých známych chodníčkoch. Vynadal si, že sa tomu nevie brániť, a noviny zahodil do kúta.

Keď bola kanvica prázdna, položil na stôl pokrčenú bankovku a vyšiel na ulicu. Pevnejšie si pritiahol kabát a žmúril na sivú oblohu.

Zastavil taxík. Šofér sa krížom cez celé auto natiahol dozadu a zadné dvere sa otvorili. Toto vídať už len zriedka, konštatoval Harry a rozhodol sa, že sa šoférovi odmení prepitným. Nielen za jeho slušnosť. V otvorených dverách zbadal odraz tváre za volantom auta, čo parkovalo za Harrym.

„Do štátnej nemocnice,“ poprosil šoféra a posadil sa doprostred.

„Vybavíme,“ usmial sa taxikár.

Harry sledoval spätné zrkadlo, keď taxík odbočoval na cestu. „Alebo poprosím najprv na ulicu Sofies gate päť.“

Na Sofies gate čakal taxík s naštartovaným motorom, kým Harry vybiehal po schodoch dlhými rýchlymi krokmi a jeho mozog zvažoval alternatívy. Triáda? Herman Kluit? Alebo stará dobrá paranoja? V skrinke s nástrojmi v kuchyni všetko ležalo tak, ako to nechal pred odchodom. Stará, už neplatná policajná legitimácia, dve sady pút značky Hiatts s pružinou na rýchle zacvaknutie. A tridsaťosemkalibrový služobný revolver Smith & Wesson.

Keď opäť vyšiel na ulicu, nepozrel doľava ani doprava a naskočil do taxíka.

„Štátna nemocnica?“ spýtal sa šofér.

„Choďte tým smerom,“ odvetil Harry a zadíval sa do spätného zrkadla. Nevidel nič. To mohlo znamenať dve veci: opäť paranoja, alebo je ten chlap dobrý.

Harry zaváhal, no potom sa rozhodol: „Takže štátna nemocnica.“

Nespúšťal zrak zo zrkadla, ani keď obchádzali nemocnicu Ullevål. Nesmie ich zaviesť na miesto, kde je najzraniteľnejší. Tam, kam sa chcú vždy dostať. K rodine.

Najväčšia nemocnica krajiny dominovala mestu.

Harry zaplatil šoférovi, ktorý sa poďakoval za prepitné a zopakoval cvik so zadnými dverami.

Fasády budov sa pred Harrym týčili do takej výšky, až mal pocit, že sa dotýkajú oblohy.

Zhlboka sa nadýchol.

Olav Hole sa na vankúši bezvládne usmieval. Harrymu zovrelo hrdlo.

„Bol som v Hongkongu,“ ospravedlnil sa Harry. „Potreboval som premýšľať.“

„A vymyslel si niečo?“

Harry mykol plecom. „Čo hovoria lekári?“

„Málo. To nie je dobré znamenie, no vlastne je to tak lepšie. Ako vieš, čeliť realite nikdy nepatrilo k silným stránkam našej rodiny.“

Harry sa zľakol, že začnú hovoriť o mame. Veril, že sa tomu vyhne.

„Máš prácu?“

Harry zavrtel hlavou. Vlasy na otcovom čele vyzerali, akoby ich dostal v nemocnici spolu s pyžamom a papučami.

„Nič?“ otec zdvihol obočie.

„Dostal som ponuku prednášať na policajnej škole.“

V podstate neklamal. Hagen mu to ponúkol po prípade Snehuliak, aby sa tam dal dokopy.

„Ty, a učiteľ?“ Otec sa potichu zasmial. Opatrne, akoby ho väčší výdaj energie mohol zabiť. „Myslel som si, že zo zásady nerobíš nič, čo som robil ja.“

„To nie je pravda.“

„V poriadku, vždy si si robil po svojom. Tieto policajné záležitosti... Napokon, mal by som ti byť len vďačný za to, že si nekráčal v mojich šľapajách. Nie som príklad hodný nasledovania. Vieš, že po smrti tvojej mamy...“

Harry sedel v bielej nemocničnej izbe len dvadsať minút, a už cítil zúfalú potrebu vypadnúť.

„Po smrti tvojej mamy sa mi už nepodarilo dať život do poriadku. Stiahol som sa do seba, spoločnosť iných ľudí ma netešila. Mal som pocit, že keď som sám, sme si bližšie. Harry, mýlil som sa.“ Otec sa usmial ako anjel. „Viem, že strata Rachel bola tvrdou ranou, no nesmieš ma nasledovať. Nesmieš sa skrývať. Nemôžeš zabuchnúť za sebou dvere a zahodiť kľúč.“

Harry sklonil hlavu, prikývol. Po celom tele mu behali zimomriavky. Musí si niečo dať, niečo.

Do izby vošiel ošetrovateľ, predstavil sa ako Altman, vytiahol injekciu a zašušlal, že Olavovi dá niečo na spanie. Harry mal chuť vypýtať si čosi pre seba.

Otec sa prevalil na bok, zrazu vyzeral starší. Unavene sa díval na Harryho, ktorý prudko vstal, nohy stoličky zaškrípali o podlahu.

„Kam ideš?“ zamrmlal otec.

„Idem si zapáliť,“ odvetil Harry. „Hneď som späť.“

Harry sa postavil na nízky múrik, odkiaľ mal výhľad na parkovisko, a zapálil si kamelku. Pod sebou videl univerzitné mestečko Blindern, kde študoval otec. Niektorí ľudia tvrdia, že každý syn je len lepšie či horšie maskovanou kópiou svojho otca, a predstava, že sa stavia na vlastné nohy, je len ilúziou. Syn sa vracia, gravitačná sila vlastnej krvi spôsobuje, že nielen musí, on to chce. Harry vždy tvrdil, že dokazuje opak. Prečo mal potom pri pohľade na otcovu vychudnutú tvár na vankúši pocit, že hľadí do zrkadla? Jeho slová akoby hovoril on sám. Počuť ho premýšľať, slová boli ako zubárova vŕtačka, ktorá so samozrejmou istotou nachádza Harryho nervy. Lebo on je kópia. Doriti! Na parkovisku stojí biela corolla.

Vždy je biela, to je tá najanonymnejšia farba. Farba corolly pred reštauráciou Schrøder. Tvár za volantom, ktorá naňho aj na letisku civela svojimi malými, šikmými očami.

Harry zahodil cigaretu a vbehol dnu. Na otcovej chodbe spomalil. Zabočil za roh, kde sa chodba rozširovala do priestrannej čakárne, a tváril sa, že sa prehrabáva v časopisoch na stole. Úkosom skenoval čakajúcich ľudí.

Muž sa skrýval za otvorený Liberál.

Harry si vzal bulvárny plátok s fotografiou Lene Galtungovej a jej snúbenca na obálke a odišiel.

Olav Hole ležal so zatvorenými očami. Harry mu priložil ucho k ústam. Dýchal takmer nečujne, no na líci cítil jemný závan.

Harry chvíľu sedel na stoličke pri posteli a pri pohľade na otca mu v hlave vírili zle zredigované spomienky z detstva, náhodné obrazy, čo nespájalo nič, iba že si ich pamätal.

Potom posunul stoličku k pootvoreným dverám a čakal.

Prešla polhodina, kým muž z čakárne vykročil na chodbu. Harry konštatoval, že nízky zavalitý chlap má poriadne krivé nohy. Akoby medzi nimi držal loptu. Kým odbočil do dverí s medzinárodným označením pre pánsku toaletu, potiahol si opasok. Zrejme na ňom nosieva niečo ťažké.

Harry vstal a vyšiel za ním.

Zastal pred dverami toalety a zhlboka sa nadýchol. Už dávno to nerobil. Potom otvoril dvere a vošiel.

Toaleta bola – tak ako celá nemocnica – čistá, pekná, nová a predimenzovaná. Pozdĺž dlhšej steny bolo šesť kabínok, ani jedna zamknutá. Pri kratšej stene štyri umývadlá a oproti kabínkam štyri pisoáre. Muž stál pri jednom z nich, chrbtom obrátený k Harrymu. Stenou nad ním viedlo vodovodné potrubie. Vyzeralo pevne. Dosť pevne. Harry vytiahol revolver a putá. Medzinárodná etiketa na pánskych toaletách hovorí, že muži na seba nehľadia. Očný kontakt, aj nechcený, je dôvodom na zabitie. Preto sa muž neobrátil. Ani keď Harry za sebou neskutočne pomaly zamykal dvere toalety, ani keď k nemu pokojne pristúpil, priložil mu hlaveň revolvera k tučnému zátylku a zašepkal slová, ktoré by – podľa Harryho kolegu – mal každý policajt vysloviť aspoň raz v kariére:

„Ani hnúť!“

Muž zmeravel. Harry videl, ako mu na vyholenom zátylku nabehla husia koža.

„Ruky hore.“

Muž zdvihol krátke svalovité ruky nad hlavu. Harry sa predklonil. A v tej chvíli pochopil, že urobil chybu. Muž bol neskutočne rýchly. Harry sa na výcviku boja zblízka naučil, že je rovnako dôležité vedieť prijať údery ako rozdávať. Že umenie spočíva v schopnosti uvoľniť svaly. Úderu sa nedá vyhnúť, dá sa len zmierniť. A keď sa muž zvrtol ako baletka so zdvihnutým kolenom, Harry nasledoval jeho pohyb. Ledva stihol otočiť telo smerom, kam mieril úder. Noha ho zasiahla kúsok nad panvou. Harry stratil rovnováhu, spadol a šmýkal sa po klzkých kachličkách na chrbte, kým sa nestratil mužovi z dosahu. Tam zostal ležať a s pohľadom upretým na strop si vytiahol cigaretu.

„Američania to volajú speedcuffing,“ začal. „Naučili ma to na kurze FBI v Chicagu. Cabrini Green, tak sa volal môj internát. Ako beloch som sa po večeroch nudil, keďže som nemal záujem prechádzať sa po ulici a čakať, kým ma okradnú. A tak som trénoval dva pohyby. Vyprázdniť a znovu nabiť služobný revolver poslepiačky za čo najkratší čas. A speedcuffing o nohu stola.“

Harry sa nadvihol na lakti.

Muž ďalej stál s rukami zdvihnutými nad hlavu. Ruky mal pripútané k vodovodnému potrubiu. Mlčky civel na Harryho.

„Mister Kluit sent you?“ spýtal sa Harry.

Muž odolal Harryho pohľadu, ani nežmurkol.

„The Triade. I’ve paid my debts, haven’t you heard?“ Dlhy Triáde už splatil. Študoval mužovu tvár. Mimika – lepšie povedané jej absencia – bola ázijská, no nemal črty ani farbu Číňana. Žeby Mongol? „So what do you want from me?“ Čo odo mňa chceš?

Nijaká odpoveď. Zlá správa. Muž zrejme neprišiel diskutovať. Prišiel konať.

Harry vstal a v polkruhu ho obišiel, aby sa k nemu postavil zboku. Priložil mu revolver k spánku a ľavou rukou mu siahol do vrecka saka. Prešiel po studenej oceli zbrane a našiel peňaženku. Vylovil ju.

Ustúpil o tri kroky.

„Let’s see... mister Jussi Kolkka,“ prečítal Harry meno z kreditnej karty American Express. „Finnish? Si Fín? A po nórsky nerozumieš?“

Ticho.

„Si bývalý policajt, však? Videl som ťa v príletovej hale na letisku, vtedy som si myslel, že robíš na drogovom. Jussi, ako si vedel, že priletím práve týmto lietadlom? Môžem ti hovoriť Jussi? Tykať chlapovi, ktorý stojí predo mnou s vystrčeným vtákom, pokladám za prirodzenejšie.“

Chlap sa nadýchol, vzduchom preletela slina a dopadla na Harryho hruď.

Harry sa zadíval na tričko. Slina čierna od žuvacieho tabaku mu dopadla nad písmeno O v slove Snow Patroll.

„Takže rozumieš po nórsky,“ konštatoval Harry. „Pre koho pracuješ, Jussi? A o čo ti ide?“

Na Jussiho tvári sa nepohol ani sval. Niekto stlačil kľučku na dverách, zanadával a zmizol.

Harry si vzdychol. Potom priložil revolver k Fínovmu čelu a jemne stlačil spúšť.

„Jussi, ty si zrejme myslíš, že som normálny a príčetný chlap. Nuž, teraz sa pozri, aký som príčetný. Vo vedľajšej miestnosti leží môj bezvládny otec, ty si to zistil, a teda mám problém. Viem ho vyriešiť jediným spôsobom. Ešteže si ozbrojený, polícii budem môcť vysvetliť, že som konal v sebaobrane.“

Harry zatlačil ešte kúsok. A zmocnilo sa ho zhnusenie ako kedysi.

„Kripos.“

Harry uvoľnil spúšť. „Zopakuj.“

„Som z Kriposu, z kriminálnej polície.“ Hovoril s fínskym prízvukom, aký používajú rozprávači vtipov na nórskych svadbách.

Harry civel na muža. Ani na okamih nepochyboval, že neklame. Aj tak nič nechápal.

„V peňaženke,“ zasyčal Fín, no hnev v jeho hlase sa neodzrkadlil v jeho pohľade.

Harry otvoril peňaženku. Vytiahol legitimáciu. Informácií nebolo veľa, no stačili. Muž pred Harrym bol zamestnancom nórskej kriminálnej polície, ktorá mala za úlohu podporovať – a v praxi viesť – vyšetrovanie vrážd v celej krajine.

„Čo, doriti, chce so mnou Kripos?“

„Spýtaj sa Bellmana.“

„Kto je Bellman?“

Fín vydal zo seba zvuk a Harry nevedel posúdiť, či to bol kašeľ, alebo smiech. „Hlavný inšpektor Bellman, ty hajzel. Môj šéf. Teraz ma už pusti, cute boy.“

„Doriti,“ zanadával Harry a opäť sa zadíval na legitimáciu. „Doriti, doriti!“ Pustil peňaženku na dlážku a obrátil sa k dverám.

„Hej, ty! Hej!“

Fínov krik sa stratil Harrymu za chrbtom, keď sa dvere za ním zatvorili a on kráčal po chodbe k východu. Ošetrovateľ, ktorý bol u otca, mu kráčal v ústrety, a keď sa ocitli oproti sebe, s úsmevom kývol na pozdrav. Harry mu hodil kľúčik od pút.

„Pán Altman, na toalete máte úchyla.“

Ošetrovateľ automaticky chytil kľúčik do dlaní. Harry cítil jeho prekvapený pohľad na chrbte ešte dlho potom, ako vyšiel na ulicu.

9 / Skok

Dole vládlo bezvetrie, no tu navrchole desaťmetrovej skokanskej veže zachytila každý pohyb vzduchu. Marit vnímala vspánkoch vlastný pulz, cítila ho vhrdle, vlone, vkaždom úde, kam prúdila životodarná krv. Žiť je krásne. Byť nažive. Keď poschodoch vystupovala navežu, nezrýchlil sa jej dych. Cítila len šialené údery vytrvalého svalu – srdca. Hľadela naprázdny bazén hlboko podsebou, ktorému mesačné svetlo dodávalo neprirodzenú modrastú žiaru. Kúsok ďalej zabazénom videla veľké hodiny. Ručička sa zastavila desať minút popiatej. Čas sa zastavil. Počula mesto, videla svetlá áut zulice Kirkeveien. Tak blízko. Apredsa priďaleko. Priďaleko nato, aby ju niekto počul.

„Skáč.“

Potom vbazéne opäť zavládlo ticho.