Start

Text © 2013 by Martin Jurík 

Jacket design © 2013 by Emil Křižka 

Jacket foto © 2013 by Lucia Halčínová 

Slovak edition © 2013, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Postavy aj udalosti v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť

s reálnymi osobami a ich príbehmi je náhodná. 

Redigovala Kora Kotrová. 

Obálku navrhol Emil Křižka. 

Fotografia na obálke Lucia Halčínová. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 ako svoju 476. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-3613-4 

Veľmi rád by som sa poďakoval MUDr. Romane Krasulovej,

ktorá mi umožnila nahliadnuť do ľudských duší,

MUDr. Pavlovi Černákovi a Zuzke Šípošovej

z Psychiatrickej nemocnice Philippa Pinela v Pezinku

a kriminalistovi „Adriánovi“ za užitočné informácie.

V neposlednom rade ďakujem Lucinke za jej podporu,

pomoc a kritický pohľad. 

„Čo si mi chcela prezradiť, láska moja?“ 

„Že som len tvojím sebaklamom.“

I. ČASŤ 

„Pane, ochraňuj ma samého pred sebou,

pretože ja som mojím najväčším nepriateľom.“ 

Sv. Augustín z Hippa 

„Moja prvá spomienka sa viaže na harlekýna. Na epizódu, ktorej autenticitu sa mi nepodarilo s istotou overiť ani po dôslednej snahe o jej rekonštrukciu. Spomienka uviazla niekde v hypotetickom priestore medzi symbolickou kreáciou podvedomia a mojím subjektívnym vnímaním reality cez filter dvojročného dieťaťa. Rodičia mi dokázali potvrdiť i dopodrobna opísať výzor mojej vtedajšej detskej izby v prízemnom trojizbovom byte v dome na okraji Eglisau. I mojej detskej postieľky, v ktorej som vtedy stála vo hviezdičkovom pyžame, pridŕžala sa dreveného zábradlia ohrady a sledovala postavu vchádzajúcu nehlučne dnu cez otvorené dvere. Stavila by som sa, že to vtedy bol ujo Safran vo svojom charakteristickom béžovom pulóvri, podľa ktorého ho poznám z fotografií. Mal na tvári veľkú bielu masku s červenými kosoštvorcami tiahnucimi sa od čela až po líca. Z masky trčali červené rohy so zvončekmi. Chvíľu tancoval okolo postele, až sa zastavil a chrapľavo zvolal: ,Dostanem ťa!‘ Na záver si strhol masku a tu spomienka končí vo veľmi nejasných abstraktných obrysoch. Otázkou je, do akej miery ju chce moje podvedomie zablokovať. Na druhej strane podľa tvrdení rodičov vraj ujo Safran do mojej izby nikdy s maskou harlekýna nevkročil. Ani sa u nás podobná maska nikdy nenašla.“ 

Z údajného zápisníka Alice N. 

1. kapitola 

Pred Adriánom sa roztvorila úzka kamenná chodba vnorená do pološera, v ktorom zanikali všetky jasné tvary a obrysy akýchkoľvek predmetov sa rozplývali do neurčitých podôb. Snažil sa nedotknúť nezdravo vlhkých stien a neobtrieť sa hlavou o nízky strop, na ktorom si jeho fantázia vyfarbila tiene zakrádavých pohybov a jeho do krajnosti vybičovaný sluch zachytil šušťavé hemženie nespočetného množstva drobných tenkých nožičiek. 

Zaťal zuby a zápasiac s vlastným strachom naďalej smeroval k svetlu dobiedzajúcemu spoza záhybov chodby, svetlu, ktoré bránilo utonutiu okolitého sveta v nepreniknuteľnej tme. Adrián viac neľutoval, že nenašiel fakľu, pretože sladká nevedomosť preňho v daných momentoch predstavovala ozajstné vykúpenie. Nechcel vidieť, na čo šliapal. Ďakoval prítmiu, že ho uchránilo od pohľadu na mäkkú pohyblivú hmotu pod nohami, spôsobujúcu desivý mľaskot pri každom jednom kroku. Zhrbený, s rukami meravo pritlačenými k hrudi, postupoval ďalej, výklenok za výklenkom, záhyb za záhybom. 

Keď sa už chystal stráviť predstavu, že sa uväznený v zatuchnutých stiesnených katakombách bude ponevierať po zvyšok večnosti, vyústila chodba do priestrannej sály s vysokou klenbou. Oslepil ho prudký jas v jej strede. 

Reflexívne si dlaňami zakryl oči. Zistil, že svetlo ho nebolí, a preto ruky pomaly zložil a spravil niekoľko krokov vpred. Žiara vychádzala z podivného kamenného monolitu pripomínajúceho sarkofág. Podišiel bližšie a uvidel na ňom obrysy ľudskej postavy. 

Jeho oči si zvykali na svetlo a on postupne rozoznával belostnú siluetu nahej ženy. Sedela pozdĺžne na okraji sarkofágu s vyloženými, pokrčenými nohami. Hlavu mala zaklonenú dozadu a dlaňami sa opierala o kameň. Príval vlasov jej siahal až po samotnú zem. Pohľad na výjav ho striasol od vzrušenia, hneď sa však za svoju chvíľkovú prostoduchosť zahanbil. Až neskôr postrehol, že sa naňho spod pramienkov schovanej, nerozoznateľnej tváre díval úsmev asi dvadsaťročného dievčaťa. 

Niečo v ňom začalo biť na poplach a velilo mu neodkladne ju zovrieť, aby ju ochránil pred bezprostredným nebezpečenstvom. Kým sa však odhodlal konať, bolo už neskoro. Zmizla pred jeho načiahnutou rukou a jeho prsty siahli do prázdna. Prevalila sa cez okraj sarkofágu a padala do jeho bezodnej priepasti ako panenská obeť zhodená do hlbín počas starovekého rituálu. 

Vzápätí zhasla žiara a temnota pohltila celý priestor naokolo. Adrián začul, ako sa vyhrotili ozveny zlovestnej šelesti blížiacej sa k nemu zo všetkých kútov. Vystrel dlane, slepo hmatal okolo seba, tápal do strán a čakal, kedy neviditeľná sila vstrebe aj jeho. Zostávalo už len niekoľko desiatok sekúnd... 

Prebudil ho ostrý rachot. Adrián sa pristihol, ako šmátra po nočnom stolíku a zhadzuje z neho všetko, čo mu prišlo pod ruku. Najväčší rámus spôsobil starý robustný budík, ktorý sa po dopade na dlážku ako na odplatu rozdrnčal a svojím neznesiteľným hukotom vyštval kocúra Šeďousa z jeho pelechu. Adrián sa neochotne posadil, načiahol nohu a pristúpil ňou budík zmietajúci sa v epileptickom tanci, až kým ho naň neprešla chuť. Zdvihol ho a zahľadel sa na ciferník. Ručičky ukazovali len pol šiestej. Vonku sa už takmer rozvidnelo. Adrián Záruba potácavo vstal z postele, povystieral sa a rozhodol sa odmotať na záchod a vyhľadať v kuchyni niečo na pitie. Cestou sa stihol potknúť o svojho britského kocúra, ktorý nedočkavo triasol chvostom pred prázdnou miskou na granule. Na sen s dievčinou úplne zabudol. 

Do Košíc sa presťahoval tesne pred koncom minulého roku. Zavolal ho sem vzdialený príbuzný, kolega od fachu a niekdajší okresný vyšetrovateľ Laco Labaš, ktorý si po odchode z policajného zboru otvoril vlastnú firmu na bezpečnostné systémy. Dozvedel sa, že Adriána prepustili z Úradu boja proti organizovanej kriminalite a že po pár mesiacoch opustil aj svoje miesto na policajnej akadémii, kam ho šéf úradu odsunul, a preto sa mu pripomínal so železnou pravidelnosťou až dovtedy, kým sa bývalý detektív konečne nerozhodol zbaliť si kufre. 

Metropola na východe preňho znamenala nový svet. V podstate ani poriadne nevedel, ako Košice vyzerajú, podobne ako nepoznal plno ďalších slovenských miest. So vzdialenou rodinou sa stretával tradične len na svadbách, pohreboch a okrúhlych jubileách. Naposledy sa tu zjavil pred desiatimi rokmi na akomsi pohrebe. Odvtedy sa síce nekonala žiadna svadba a možno prepásol aj nejaké to výročie, no útechou zostávalo, že ani nikto neumrel. 

Mesto ho privítalo rovnako ako jeho príbuzní – srdečne. Pre pokrvných Košičanov predstavoval posledný biologický článok s bratislavskou vetvou a najmä žijúcu pamiatku na svojho deda i otca, ktorým akoby z oka vypadol a o ktorých kolovali rôzne zveličené legendy ako o bohémoch a dobrodruhoch. Spočiatku mu takmer každý pripomínal, koľko dobra jeho otec urobil predtým, ako ušiel do Ameriky. Mal sto chutí odseknúť, že debatujú o človeku, ktorý kedysi opustil ženu i so synom a viac sa neozval. Adrián však vďaka nim veľmi rýchlo pochopil, ako život v Košiciach funguje. Nemusel si hľadať byt, pretože zať strýka z druhého kolena mu ešte pred príchodom našiel pohodlný dvojizbák na Jazere. Nemusel čakať u lekára, pretože Lacov brat, patológ, vedel vybaviť kohokoľvek v ktorúkoľvek hodinu – od zubára až po chirurga. A keď mu niekto už druhýkrát prepichol pneumatiku (pravdepodobne kvôli bratislavskej značke...), Laco Labaš mu do hodiny priniesol novú košickú ešpézetku. 

Košice mu vyšli v ústrety. Až na zopár drobností tu nezažil žiadnu ozajstnú nepríjemnosť, kvôli ktorej by sa chcel zbaliť a odísť preč. Žil tu v ústraní i v relatívnom pokoji, cítil sa chránený pred veľkým svetom, pričom s ním mohol aspoň trochu udržiavať kontakt – v neposlednom rade aj majstrovstvami sveta v ľadovom hokeji, na ktoré Laco zohnal vstupenky. 

V kuchyni doplnil kocúrovi granule, potom sám strčil hlavu pod vodovod a vysmädnuto hltal jeden dúšok za druhým. Odtiaľ sa odtmolil do kúpeľne, vliezol do vane a nechal na seba tiecť vlažný prúd vody. Šeďous sa medzitým vyhupol na vaňu a labkou sa snažil chytať kvapky z netesniaceho kohútika. Adrián sa poutieral, na pár sekúnd sa zavesil na rám dverí a keď sa mu ani po opakovanom úsilí nepodarilo vytiahnuť hore, šiel radšej naspäť do spálne skontrolovať čas na budíku. 

Ručičky sa len s neochotou posúvali k šiestej hodine rannej. Adrián sa započúval do ich šelesti a ako zaseknutý zízal na posteľ a premýšľal, či má zmysel zdriemnuť si ešte na dve hodiny. Napokon sa načiahol za paplónom, spolu s vankúšom ho upratal a prikryl dekou. Na ňu vďačne skočil jeho kocúr a hľadal si miesto, kam sa rozvaliť. Bývalý kriminalista sa hodil do šiat, letmo si umyl zuby a cestou z bytu sa už tešil, ako si v práci nikým nerušený uvarí kávu, sadne za svoju obľúbenú on-line hru a bude sa jej venovať dovtedy, kým sa nezjavia prví kolegovia. A možno aj celý zvyšok dňa. 

Laco Labaš mal rád pekné ženy. Rád sa na ne díval, rád s nimi flirtoval. Koniec koncov, na východe neboli pekné ženy žiadnymi výnimkami. Jednu mal aj doma a s ňou dve dospelé dcéry. Avšak poctivo udržiavaná, elegantne oblečená štyridsiatnička s veľkým širokým klobúkom, ktorá sa práve zdvihla z kresla a opustila jeho kanceláriu, by svojou postavou mohla vytrieť zrak ktorejkoľvek modelke. Obzvlášť tými neskutočnými nožiskami, uznanlivo prikývol Laco. Dotyčnú dámu už nejaký rok poznal, dostala sa k nemu ešte dávnejšie – ako inak – cez odporúčanie. Teraz po ňom žiadala službičku, ktorá sa mu zdala malicherná, prinajlepšom rozmarná. Aspoň v prípade, ak by sa jej musel venovať on sám. Slabosť pre krásne ženy však zvíťazila, a preto sa Laco rozhodol zahrať na kráľa Šalamúna. 

Ponad monitor sa díval za odchádzajúcou ženou. Cez presklené dvere sledoval, ako sa za ladnými pohybmi jej bokov otáčali všetci mužskí zamestnanci usadení v priestrannej open space miestnosti. Všetci okrem jedného. Iba bratislavská posila, niekdajší detektív Úradu boja proti organizovanej kriminalite Prezídia policajného zboru Adrián Záruba sa bez záujmu krčil za svojou obrazovkou. Atraktívnej návštevníčke nevenoval ani len zbežný pohľad. „Určite zasa trčí pri tej svojej debilnej hre,“ zamrmlal si Laco popod nos. V inej firme by Adriána kvôli podobným prehreškom možno už dávno vyhodili. Labašova však k „iným firmám“ nepatrila. Po prvé základom bolo odrobiť si poctivo svoju prácu a postíhať termíny. S tým Adrián nikdy problém nemal. A po druhé, sme predsa na východe. Tu sa príbuzní alebo kamaráti, ktorí pre nás pracujú, len tak nevyhadzujú. Laco poznal kriminalistovu minulosť. Do Košíc ho zavolal aj preto, aby mu pomohol psychicky sa zotaviť. Kedysi preňho urobil službu jeho otec, teraz ju on robí pre mladého. Nevyhodil by ho z firmy a platiť ho bude, aj keby sa flákal celé mesiace. Mohol si to dovoliť. Ale chcel mu v prvom rade pomôcť. Preto sa rozhodol zavesiť mu na krk úlohu, s ktorou za ním prišla štyridsiatnička, a odtrhnúť ho od jeho virtuálneho sveta. 

Zdvihol sa z kresla a cestou k preskleným dverám si uchmatol z misky na ovocie jablko. Ošúchal ho o dlhú, voľne nahodenú kockovanú košeľu a pohodil. Prešiel chodbičkou pomedzi pracoviská otvoreného priestoru a zastavil pri Adriánovom stole, beznádejne zapratanom papierovými lajstrami. 

„Gejmuješ, gejmuješ?“ oprel sa Laco o hranu stola a akoby mimochodom si odhryzol z jablka. 

„Nie, som na Skype,“ odvetil Adrián a naďalej sústredene zízal do obrazovky. 

„Ale kvôli hre, však?“ 

„Hej.“ 

„A stále tá... s mapami alebo už iná?“ snažil sa jeho šéf udržať náznak nenútenej konverzácie. 

„Áno, stále drví tú somarinu,“ bonzol ho z opačného konca miestnosti Ondro Mrvo, prezývaný Mrdo, a zvyšok osadenstva sa potichu rozchichotal, „aj nás už presviedčal. Ako poisťovací agent.“ 

„A nechali ste sa?“ 

„Trochu,“ priznal Ondro, „ale je to ukrutná nuda.“ 

„Počuješ?“ obrátil sa Laco opäť na Adriána a zagestikuloval s jablkom v ruke. „Aj ty by si sa mal radšej venovať reálnemu životu. Koľko si toho stihol spoznať, odkedy si v Košiciach? Máme tu pekné pamiatky, krčmičky, bowling, squash, za mestom krásnu prírodu a...“ 

V poslednom momente si hryzol do jazyka. Chcel povedať a všade krásne ženy, stihol si však uvedomiť, prečo svojho príbuzného dotiahol na východ. Zamestnal ho u seba, aby mu dal možnosť zabudnúť a začať odznova. Radšej rýchlo doplnil „... a plno inej zábavy“ a vystrúhal prehnane vycerenú grimasu. 

„On ťa nepočuje, nevidí,“ hučal Ondro, „Dimitru je prezidentom a nesmieme ho rušiť.“ 

„Dimitru?“ 

„Má nick Dimitru Osraldescu. V tej hre.“ 

Ľudia v kancelárii sa opäť pridusene chichotali. Adrián odtrhol od počítača zrak a vrhol na Mrda bodavý pohľad. Zvykol si ignorovať jeho uštipačné poznámky, nemal však rád, keď ho v bežnom živote oslovoval prezývkou z hry, nech znela akokoľvek nevinne. Nikdy v živote sa mu žiadna neušla. Ani v materskej, ani v základnej škole, ani na gymnáziu, ani na akadémii a ani na policajnom prezídiu. Dočkal sa jej až po príchode do Košíc vo veku tridsiatich šiestich rokov. Prischla mu hneď, ako kolegom navrhol pridať sa k hre. A keďže sotva plnoletí zamestnanci Labašovej firmy trpeli zlozvykom častovať sa prezývkami, nevyhol sa im ani on. Ondro Mrvo zamenil jeho meno a priezvisko za nick v hre. Z Adriána Zárubu sa preňho stal Dimitru Osraldescu aj v bežnom živote. Nefrflal, lebo dopadol ešte celkom dobre. V spoločnosti, kde sa z priezviska Mrvo stal Mrdo, z Posúcha Pošuk, sa zo Zárubu mohol stať Záhuba. 

Niekdajší kriminalista len pokrútil hlavou a pokračoval v ťukaní do Skypu, kde práve zadával úlohy svojim virtuálnym ministrom. 

„Pán prezident Dimitru Osraldescu,“ Laco sa teatrálne uklonil a s rozhryzeným jablkom spravil úslužné gesto. Potom dobrácky, nevýsmešne dodal: „Dovolil by som si vás pozvať do mojej skromnej komnaty na menšiu prezidentskú poradu.“ 

Adrián len mlčky mykol plecami, zatvoril Skype i okná internetového prehliadača a zdvihol sa z kresla. Mierne prihrbene nasledoval svojho príbuzného do jeho kancelárie. 

„Pokojne sa rozvaľ,“ ukázal Laco na koženú sedačku. „Čím ťa ponúknem?“ 

„Ničím, ďakujem,“ povedal bývalý kriminalista na pol úst. Zo skúsenosti vedel, že by mu Laco dal na výber medzi whisky a niektorým z koňakov. „Som dnes autom.“ 

„Daj si aspoň jabĺčko,“ ukázal Labaš na misku s ovocím položenú na konferenčnom stolíku. Keď Adrián nemo zavrtel hlavou, odkašľal si a rozhovoril sa. 

„Mal by som pre teba jednu fušku. Ide v podstate o drobnosť, štandardnú záležitosť. Jedna klientka, zhodou okolností moja známa, chce, aby sme jej dali pozor na dcéru. Má podozrenie, že sa mladá do niečoho namočila. Drogy, krádeže, sektárstvo či nejaký gang – to bude tvojou úlohou zistiť. Je to slušná zámožná rodina, všetko vzdelaní poctiví ľudia. Tá pani zaplatí na drevo.“ Laco si zo svojho jablka odhryzol posledný kúsok a ohlodaný zvyšok vrhol šviháckym oblúkom do neďalekého odpadkového koša. Utrel si ruky do vreckovky a pokračoval: „Peniaze si necháš nezdanené popri plate, len mi urob jednu láskavosť. Zdvihni zadok od počítačovej hry a hýb sa trochu v teréne. Stretávaj sa s ľuďmi, prejdi sa na vzduchu. Dobre, môj?“ 

Adrián siahol po miske s ovocím a vybral z nej banán. Chvatne ho od stopky otvoril a hryzol doň. Takto sa vyhol očakávaniam druhej strany z rýchlej odpovede a doslova zajedol svoje rozpaky. Laco sa zatiaľ sklonil za počítač, s prižmúreným ľavým okom hľadel do monitora a klikal hore-dole myšou. 

Sprvoti sa v kriminalistovi všetko vzbúrilo. Nemal ani najmenšiu chuť behať po Košiciach a sledovať nejakú, s najväčšou pravdepodobnosťou rozmaznanú problémovú slečinku, akých sú na Slovensku tisíce, ak nie desaťtisíce. Ďalšie peniaze ho nezaujímali, aj tak nevedel, čo si s nimi počať. Ak práve nezabíjal všetok voľný i pracovný čas za on-linovkou, celkom slušne si vedel privyrobiť spolutvorbou flashových internetových hier. Jednému vývojovému štúdiu – patriacemu kamarátovi z detstva – pravidelne posielal námety a rozpracované predlohy svojich nápadov. Boli to rôzne pochabé minihry slúžiace ako inzercia, lákadlá na internetových stránkach alebo čisté provokácie. Či už vlastná simulácia Sims na spôsob rómskej osady, ostreľovanie Krásnej Hôrky zapálenou trávou alebo digitálna postavička v podobe istej celebritky, ktorej úlohou je kradnúť v drogérii a nedať sa prichytiť – to všetko pochádzalo z jeho vlastnej dielne a tešilo sa medzi surfermi až zlomyseľnej popularite. Okrem toho Adrián najradšej trčal vo svojom príjemnom dvojizbovom byte a vychutnával si odstup od priameho kontaktu s ľuďmi. Večer sa zvykol prechádzať po Krásnej nad Hornádom a ako socializácia mu úplne postačilo chatovanie s anonymnými hráčmi v hre, kde ho zvolili – ako ho Ondro Mrdo nabonzoval – za prezidenta virtuálneho Československa. 

Prehltol rozžutý kúsok prezretého banánu ako horkú tabletku a rozhodol sa. Prijme otravnú fušku už len kvôli Lacovi. Pretože Laco je rodina, spravil preňho nezištne veľa a on mu tiež niečo dlhoval. A okrem toho žil na východe. A tu fungovali mnohé veci inak ako v Bratislave. Pomôcť niekomu patrilo k samozrejmosti a k tunajšej mentalite ľudí. Výhovorky či nespoločenskosť sa na extrovertnom východnom Slovensku stretávali s podozrením, ak nie s nevôľou. A Adrián si uvedomil, že ak by teraz odmietol, ľudia okolo neho by ho viac medzi seba neprijali. Stačilo, že ho kolegovia okrem jeho prezývky občas za chrbtom nazvali „pacient“. V podstate mali pravdu a ani o tom nevedeli. Adrián pacientom bol, prišiel sa sem liečiť. 

„Dobre, beriem,“ povedal potom, ako si prehliadol zvyšok mazľavo chutiaceho banánu a zistil, že naň viac nemá chuť. 

Laco, naďalej zahľadený do počítača, mu s neskrývanou samozrejmosťou podal cez stôl vizitku, ktorú akoby vyčaroval medzi prstami. Zjavne inú odpoveď ako kladnú neočakával. 

„Zavolaj jej hneď teraz a dohodni si s ňou rande,“ velil zapozeraný do obrazovky. „Porozpráva ti všetko, čo potrebuješ vedieť. Neboj sa, spestrí ti to život.“ 

Ani netušil, ako veľmi mal pravdu. 

Nervózne stískal medzi prstami vizitku a so zaklonenou hlavou si na drevenej časti fasády premeriaval nápis Cukráreň Aida. Hlas ženy v telefóne mu oznámil, že sa stretnú v malej Aide na Hlavnej ulici, preto teraz prešľapoval z nohy na nohu s nádejou, že sa nachádza pred správnou. Cukrární Aida bolo v Košiciach viacero, pričom v samotnom centre hneď dve blízko seba. V najhoršom prípade by opäť zavolal na perom napísané číslo z Lacovej vizitky a uistil sa, či nezablúdil. Podobnej situácii sa však chcel vyhnúť, aby si u svojej novej klientky nevytvoril prvý dojem babráka. Obzrel sa okolo seba a dúfajúc, že ho ľudia v pešej zóne nasmerovali správne, vstúpil dnu. 

Malá Aida Adriánovi vôbec nepripadala malá. V pomerne rozľahlom priestore stál za sebou rad stolíkov a oproti nim veľký presklený pult so zákuskami a zmrzlinou. Vnútro cukrárne pôsobilo síce stroho, ale úhľadne. Bolo vyplnené hovorom návštevníkov a nevtieravou hudobnou kulisou, ktorá nepripomínala žiadne zo známych rádií. Kriminalista podišiel zopár krokov a pozorne prechádzal pohľadom po hosťoch. Hľadal opis, ktorý by sedel na jeho klientku, a všímal si aj ľudí, ktorí by k nej mohli z akéhokoľvek dôvodu patriť. Uvidel len mamičky na materskej, dôchodcov a skupinky či páriky školákov. Napriek tomu sa nedokázal zbaviť deformovaného zvyku bahniť sa v obave, že ich tu môže ktokoľvek sledovať, prípadne pristihnúť a vyzradiť žiarlivému manželovi, z ktorého sa hravo vykľuje zbohatlícky holohlavec. Alebo iný šialený východniar pripravený natrieť zobák každému inému samcovi v blízkosti svojej polovičky. Adriánove obavy zosilneli, keď uprostred miestnosti zbadal sedieť naozaj atraktívnu ženu v jarných bieločiernych šatách s veľkým plochým klobúkom rovnakých farieb. S maximálnym vypätím chcel striasť nervozitu a presvedčiť sa, že sa z neho za posledný polrok stal sociopat stratený v cudzom prostredí, na druhej strane sa ho prozreteľnosť ako úrok zožatých profesijných skúseností snažila varovať, že napriek všetkej zdanlivej vľúdnosti majú aj Košice svoje temné stránky. 

Žena si ho všimla takmer okamžite. Trpezlivo ho sledovala spod klobúka a s jednou nohou prehodenou cez druhú sŕkala zo šálky presso, kým on sa rozhliadal po cukrárni. Keď si ju všimol, nenápadne mu kývla a naznačila, aby si prisadol. 

„Adrián Záruba,“ predstavil sa a neprecvičené hlasivky mu zazneli lámavo, zo zaľahnutej hĺbky hrdla. Žena odložila šálku, založila si ruky a skúmavo si ho premeriavala od hlavy po päty. Laco Labaš mu neklamal, keď pri rozlúčke povedal, že šlo o krásku s nápadnými nohami. Na východe pekné ženy skutočne nepatrili k ohrozenému druhu, pred ním sediace zjavenie však zatienilo aj tunajšie pomery. Žene, ktorej nedokázal odhadnúť vek (Lacom spomenutá štyridsiatnička mu prišla len málo uveriteľná), sa spod klobúka po pleciach rozlievali dlhé svetlohnedé vlasy a z útlej tváre so špicatou bradou a dievčenskými perami ho nedôverčivo sledovali modré mandľové oči. 

„Vy budete asi pani...“ pokračoval Adrián potom, ako si prisadol. 

„Niemeyerová,“ prelomila žena svoju počiatočnú neochotu rozprávať, „Žofia Niemeyerová.“ 

Naďalej si ho premeriavala so založenými rukami a po chvíli sa ozvala nie práve najpriateľskejším tónom: „Popravde, očakávala som niekoho iného. Niekoho mužnejšieho. Pôsobiaceho profesionálne. Niekoho ako pán Labaš. So skúsenosťami.“ 

Bývalý detektív si odkašľal a nehodlal sa nechať vyviesť z miery hneď na úvod: 

„Ak dovolíte... Pán Labaš bol vyšetrovateľom majetkovej kriminality na Odbore kriminálnej polície okresného riaditeľstva policajného zboru. Ja som bol vedúcim samostatného oddelenia Úradu pre boj s organizovanou kriminalitou Prezídia policajného zboru v hodnosti majora. Čiže som bol nadriadeným pána Labaša.“ 

Žena nepatrne prikývla a zložila si ruky do lona. Adriánov úvod na ňu zrejme trochu zapôsobil. 

„Dáte si niečo na pitie?“ zmenila rýchlo tému. 

Kriminalista sa otočil a pozrel na ľudí platiacich pri pulte. 

„Asi by som mal vstať a...“ 

„Nemusíte,“ prerušila ho štyridsiatnička, natiahla krk a mávla. O pár sekúnd už pri nich stálo mladé dievča z personálu a milo sa im prihováralo: 

„Áno, pani Žofka, čo vám ešte môžem priniesť?“ 

„Mne nič, tu pán si objedná,“ mrkla na ňu žena spod klobúka a obrátila sa naspäť na Adriána. „Len si nedávajte zákusky. Je v nich rastlinný tuk. Lacná a nezdravá náhrada masla. Všetci ním už klamú. Ale kávu tu majú znesiteľnú. “ 

„Dobre, poprosím jedno kapučíno,“ prikývol Adrián. 

„Kapučíno sa podľa talianskych zásad po jedenástej hodine nepije,“ ozvala sa jeho dlhonohá klientka, keď sa dievča vytratilo od ich stola. 

„Vďaka celonárodnému zlozvyku sa na Slovensku pravé kapučíno ani nepodáva,“ zareagoval kriminalista, ktorý sa pomaly, ale isto dostával do formy. Počkal na spýtavý pohľad ženy a dodal: „Aspoň ja zaň gebuzinu posypanú škoricou nepovažujem. Ak mi prinesú kávu bez škorice, pracujem pre vás bez honoráru.“ 

Žofia Niemeyerová sa usmiala od ucha k uchu a odhalila rad bielych zubov. Modré oči sa jej roztopašne rozsvietili. Zjavne sa preladil na jej vlnovú dĺžku. Poznal ju len chvíľu a už mu liezla na nervy a zároveň ho svojsky priťahovala. Najneprofesionálnejší možný začiatok práce súkromného detektíva vo vzťahu s klientom, pomyslel si. To mu pripomenulo obavu, s ktorou vchádzal do cukrárne a rozhodol sa rýchlo ťažiť zo získanej výhody i z uvoľnenej atmosféry. 

„Nemali by sme si na náš rozhovor vybrať diskrétnejšie miesto? Tu je plno ľudí a podaktorí môžu zbytočne začuť niečo, do čoho ich nič.“ 

„Nemám rada diskrétne miesta,“ utrúsila bez záujmu. „Anonymita davu mi vyhovuje viac.“ 

Prv, než sa stihol ohradiť, dievča spoza pultu mu prinieslo kapučíno. Samozrejme, so škoricou. 

„Ako myslíte, zadarmo to už aj tak nebude.“ A keď si všimol, ako sa žena opäť pousmiala, pokračoval: „Porozprávajte mi teraz, prosím, o čo ide.“ 

„Ide o moju dcéru,“ začala Žofia Niemeyerová. „Bojím sa o ňu.“ 

Adrián aj napriek dlhšej ženinej odmlke potlačil nutkanie podotknúť To asi každá normálna matka, ale ovládol sa. 

„Mám pocit...“ jeho klientka si demonštratívne povzdychla, „mám jednoducho pocit, že sa do niečoho zaplietla.“ 

Kriminalista sa aj tentoraz ovládol a namiesto poznámky Takže pocit jej len hlavou naznačil, aby pokračovala. Žena nadvihla dlane a nervózne z nej vyhŕklo: „Satanizmus... Satanizmus, čierna mágia, okultizmus a obávam sa, že sú s tým spojené aj rôzne rituály a drogy...“ 

„Podľa čoho to usudzujete?“ prehovoril napokon. 

„Mám viacero indícií, ale žiaden dôkaz,“ odvetila. „Keby som nejaký mala, asi by som nepotrebovala vás, všakže?“ 

„To netuším.“ 

„Stretáva sa s podivnými ľuďmi, číta podivné knihy, maľuje podivné obrazy, má podivné názory. Vidno to na jej oblečení i výzore, na hudbe aj na tom, kde sa zvykne po nociach flákať...“ 

„Prepáčte,“ prerušil ju Adrián, „možno ide len o módny štýl, u mladých ľudí je to...“ 

„Máte ma za hlupaňu?“ vyprskla náhle a zvraštila obočie. „Myslíte si, že nerozoznám módny štýl od hroziaceho nebezpečenstva? Že nerozoznám vyfintenú gotičku od človeka, ktorý má psychické problémy a je čisto náhodou mojou dcérou?“ 

Kriminalista sklopil zrak. Žena dodala už miernejšie: 

„Nazvime to materinský inštinkt, vedomie či pocit, že niečo nie je v poriadku. Viete, Alica, moja dcéra, mala už ako dieťa isté problémy. Už dávnejšie sme s ňou vyhľadali odbornú pomoc.“ 

Prv, než sa Adrián stihol opýtať, pokračovala: 

„Zistili sa u nej silné sklony k morbídnosti. Až príliš sa zaoberala smrťou a umieraním. Preto by som sa nečudovala, keby táto desivá záľuba nabrala v neskoršom veku nový rozmer.“ 

Žofia Niemeyerová stíchla. Vzala do rúk šálku s kávou a na tvári sa jej usadil výraz úplne cudzieho človeka. Akoby sa doteraz vôbec nestretli a kriminalista ju vyrušil z niečoho dôležitého. Adrián sa však ukončiť diskusiu nechystal. 

„Čo plánujete spraviť v prípade, že sa vaše obavy potvrdia?“ 

Žena spýtavo zdvihla zrak, odvetila však úplne vľúdne: 

„Dostane sa jej patričnej odbornej starostlivosti. Tak, aby nemohla ublížiť sebe ani nikomu inému.“ 

Bývalý detektív si odkašľal a zo zadného vrecka nohavíc vylovil poskladaný hárok papiera spolu s krátkou ceruzkou. Odsunul kapučíno a rozprestrel hárok pred sebou na stole. 

„Porozprávajte mi viac o vašej dcére i jej záľubách. Vieme už, že maľuje, číta a fascinuje ju smrť. Čomu sa ešte venuje? Akú hudbu počúva? Aké má vlohy? Je spoločenská, pracuje, študuje, aké má výsledky...“ 

„Práve skončila vysokú školu s červeným diplomom,“ pousmiala sa štyridsiatnička a v jej hlase rozoznal Adrián popri náznaku hrdosti aj niečo iné, čo v danom momente nedokázal rozšifrovať. „Či je spoločenská? Na oslavu promócie pozvala asi sto ľudí, takže zjavne bude. A čomu sa venuje?“ jeho klientka si podoprela bradu a zádumčivo sa zahľadela pred seba. „Na to sa ťažko odpovedá. Pchá sa takmer do všetkého. Maľovanie, spev, hranie na hudobné nástroje, fotenie, športovanie, tancovanie, literatúra... čo si len predstavíte.“ 

„Čiže je všestranná?“ 

„Skôr hyperaktívna.“ 

Adrián si strčil konček ceruzky do úst a začal ho hrýzť. Doterajší opis zatiaľ nenaznačoval človeka, ktorý by mal sklony k satanizmu alebo problémy s drogami. Žofia Niemeyerová si akoby prečítala jeho myšlienky a dodala: 

„Viete, ona je dosť zvláštna. Na jednej strane je veľmi chytrá. Má vraj nadpriemerné IQ. Na druhej strane má nedostatočne rozvinutú emočnú stránku. Neprejavuje city. Alebo ich prejavovať nedokáže.“ Žena zaprela ruky o hranu stola a sústredene vyberala slová. „Máme veľký dom so záhradou a odjakživa sme chovali aj domáce zvieratká. Keď bola menšia, mali sme psíka, jazvečíka. Raz to chúďa zožralo otravu na potkany. Ležala som vtedy s angínou doma a manžel bol v zahraničí. Obtelefonovala som zverolekárov, keďže náš dovolenkoval, a hodnú chvíľu trvalo, kým sa našiel jeden, ktorý mal v noci pohotovosť. Zviera sa dovtedy zvíjalo v bolestiach a Alica nad ním len stála a pozorovala ho. S akousi morbídnou fascináciou. Psík napokon zomrel v taxíku na ceste k veterinárovi. A ona sa len spýtala: ,Už je po ňom?‘ A neprejavila ani náznak ľútosti či smútku. Chápete?“ 

Kriminalista prikývol a čarbal v rýchlosti po papieri. Žena pokračovala: 

„Situácia sa zopakovala, keď mi pred dvoma rokmi umrela matka. Najbližší človek v mojom živote. Umierala v nemocnici na následky mozgovej príhody. Kľačala som pri jej posteli a šla si oči vyplakať. Alica tam len bez pohnutia stála a na všetko sa dívala ako na nejaký napínavý horor. Bolo to otrasné...“ Poslednú vetu vyriekla rozochveným hlasom. Obratne si utrela slzu navierajúcu spod viečka. 

„Máme rodinného... známeho, psychiatra. On sa jej venoval už v detstve. Mali by ste ísť za ním. Ja mu zavolám a poviem, o čo ide.“ 

„To je dobrý začiatok,“ uznal kriminalista. „Potreboval by som vedieť o ďalších ľuďoch, ktorí ju poznajú, s ktorými sa stýka alebo stýkala. Príbuzní, priatelia, známi, spolužiaci, učitelia, bývalí partneri...“ 

„Najlepšie bude,“ prerušila ho žena, „keď prídete k nám na oslavu. Spoločne s pánom Labašom. Tam vám všetkých poukazujem.“ 

„Skvelé. Kedy...?“ 

„Túto sobotu. O tri dni. Vtedy oficiálne začnete pracovať, dobre?“ 

Žofia Niemeyerová naňho žmurkla a milo sa pritom usmiala. Adrián jej úsmev rozpačito opätoval. Uplynulo zopár omínajúcich sekúnd mlčania, počas ktorých naliehavo premýšľal, čo všetko sa chcel opýtať, ale ani za svet si nedokázal spomenúť. Zamiešal chladnúcu kávu a nenáhlivo si z nej usrkol. Celý čas na sebe cítil pohľad tejto mierne neurotickej, ale elegantnej dámy v klobúku a v jednoduchých, zato draho vyzerajúcich šatách. Odhaľovali cez seba preložené nohy, na ktoré mu zakaždým svojvoľne skĺzol zrak. Nedokázal sa ubrániť dojmu, že si to všimla a polichotene sa na ňom bavila. 

„Napadlo mi,“ nasilu sa ozval kriminalista, dúfajúc, že tak zažehná vzniknuté ticho. Ani riadne netušil, čo má povedať. Spoliehal sa, že ho v priebehu nasledujúcich slabík osvieti. „Že by sme...“ V duchu klial a zatínal päste, našťastie, motor v hlave včas naskočil a on mohol s úľavou siahnuť po pretrhnutom konci nite. „... by som si počas oslavy mohol nenápadne obzrieť priestory vašej dcéry – či už jej izbu, kúpeľňu... miesta, kde sa zdržiava, trávi čas, venuje sa koníčkom...“ 

„Moja dcéra už so mnou nebýva,“ skočila mu do reči žena. „Po smrti mojej matky sa na chvíľu presťahovala do jej bytu, ale potom som jej kúpila vlastný veľký ateliérový apartmán. Býva tam takmer dva roky. Priviedli ste ma však na skvelú myšlienku.“ 

„Akú?“ 

„Doriešime v sobotu,“ zavelila stroho. „Teraz už musím ísť, ale mám na vás ešte dve veci.“ Uprene sa naňho zahľadela a z očí sa jej vytratila akákoľvek prívetivosť. „Po prvé: Budete zbierať len informácie. A všetky mi ich pošlete písomne mejlom v čo najpodrobnejšej forme. Po druhé: Nesmiete sa nechať odhaliť a moja dcéra sa nesmie v nijakom – opakujem – v nijakom prípade dozvedieť, že som vás touto úlohou poverila ja. Rozumeli ste?“ 

„Rozumel,“ odvetil Adrián usúdiac, že akýkoľvek komentár či protiotázka by v danom momente neboli namieste. 

„V poriadku, beriem vás za slovo,“ Žofia Niemeyerová sa opäť usmiala. Siahla do kabelky, vybrala z nej obálku a položila ju na stôl. „Prvá tisícka vopred na ruku. Ďalšie dve dostanete až po úspešnom zakončení vašej úlohy.“ 

Z peňaženky vybrala ešte desať eur, keďže drobnejšie nemala, a strčila ich pod kávový tanierik. Vstala, upravila si šaty, narovnala klobúk a zodvihla kabelku. Vykročila na odchod, ale zarazila sa a otočila k Adriánovi: 

„Ešte niečo. V prípade, že to celé zbabrete, príde tiež odmena. Tá sa vám však páčiť nebude.“ 

2. kapitola

Telefón ho zobudil už oôsmej ráno. Laco Labaš ho vytrhol zhlbokého bezsenného spánku, vktorom mohol pokračovať aspoň dodesiatej. Bola totiž sobota, vonku pršalo aAdrián mohol konečne driemať dosýta, nebyť potreby jeho príbuzného inadriadeného zároveň volať mu vneprimerane skorú hodinu. Laco patril knotorickým ranostajom akeďže sa to Adriánovi nestalo prvýkrát, hneval sa sám naseba, že si nanoc nevypol zvonenie.

Úplne zabudol nastredajšie stretnutie, akási Žofia či Alica Niemeyerová mu načisto vypadla zhlavy. Nebyť Lacovho telefonátu, asi by si nažiadnu oslavu nespomenul. Zároveň sa mu predočami vybavila obálka sdvoma päťstoeurovými bankovkami avyvolala vňom výčitky svedomia. Premkla ho túžba vyhrabať ju znohavíc, vziať sosebou nadnešný večierok avrátiť naspäť jej pôvodnej majiteľke. Bývalému kriminalistovi sa dosledovania akejsi zbohatlíckej dcérenky ani trochu nechcelo, celá záležitosť mu pripadala zbytočná až márnivá. Svoj čas by vedel premrhať lepšie ako blúdením poKošiciach abuzeráciou zostrany akejsi bezočivej snobky.

Nakŕmil Šeďousa, uvaril si silnejšiu kávu ako obyčajne, odhrnul záves aspoza pootvoreného okna chvíľu váhavo hľadel naneorganizovaný čľupot dažďových kvapiek, pripomínajúci vystrájanie avantgardného džezového orchestra. Dovečera zostávala hromada nevyužitých hodín aAdriánovi nezišlo naum nič lepšie, ako ich zabiť svojou obľúbenou on-line hrou.

Obľúbenou? spýtal sa sám seba, keď mu Laco znovu zavolal aoznámil, že ho zatridsať minút vyzdvihne. Vpanike sa kriminalista rozbehol dokúpeľne, div pritom nezakopol okocúra anenatiahol sa nazemi. Stihol si ešte všimnúť, ako sa vonku rozjasnilo acezzáves presvitalo hrejivé jarné slnko skláňajúce sa kzápadu. Až sdotykom tečúcej vody si uvedomil pálivý smäd vsuchých ústach iškamranie vyhladovaného žalúdka. Predočami sa mu zatmilo anebyť antikorovej rúčky vane ajej pevného uchopenia, ležal by teraz horeznak sdoudieranými hnátmi. Maniak, blázon, zastonal vduchu ačupol si podlejúci sa prúd. Mrzel ho stratený čas, celé hodiny života zahodené beztoho, aby mu nane zostala čo ilen výraznejšia spomienka. Až tečúca voda ho prinavrátila doreálneho sveta ajeho otupená myseľ začala pomaly precitať.

Nestíhal nič. Nevšímal si kocúra, nedobil si mobil, vbyte vládol bordel. Nestihol sa ani oholiť, dokonca si ani doniečoho zahryznúť. Len čo vyliezol zkúpeľne, už mu opäť zvonil mobil aLaco Labaš mu snetrpezlivosťou vhlase oznámil, aby si švihol, lebo práve zastal predvchodom. Adrián si narýchlo pretrel mokré vlasy, hodil naseba prvé nohavice isako, čo mu prišli podruku. Laco veľmi nerád čakal aniekdajší kriminalista sa preistotu chcel vyhnúť podráždenosti svojho šéfa.

„Som rád, že ste sa soŽofiou dohodli,“ ozval sa Labaš, keď Adrián nasadol doauta. Naposledy sa videli vdeň, keď si ho šéf zavolal dokancelárie. Odvtedy Laco strávil dva dni vBratislave avŽiline na „roadshow“ – ako svoje behačky pozákazníkoch nazýval. „Vieš, ona je...“

„Je dosť presvedčivá,“ prerušil ho kriminalista.

„To som nemal namysli,“ zasmial sa kyslo Laco. „Ona je dlhoročná známa. Akeď môžeme, tak pomôžeme predsa.“

„Snažil som sa niečo oNiemeyerovcoch zistiť,“ zacigánil Adrián avzrkadle slnečnej clony si prehrabol vlasy. Ubezpečil sa, že mu vtomto teple rýchlo schnú apokračoval: „Nič som však nenašiel. Jediný Niemeyer, ktorého poznám, je ten slávny brazílsky architekt. Čo sú tí ľudia zač?“

„Chcel som ti onich porozprávať, kým tam prídeme,“ zahniezdil sa Laco zavolantom. „Mladá má meno pomatke. Jej otec sa volal Procházka. Hovorí ti to niečo?“

Kriminalista pokrútil hlavou.

„Bol známym skladateľom. Komponoval prefilmy aseriály, najmä vzahraničí. Žili dlho voŠvajčiarsku...“

„Bol? Prečo bol?“

„Spáchal samovraždu,“ odvetil Laco snádychom dramatickej teatrálnosti vhlase. „Starý Procházka si jedného dňa priložil khlave brokovnicu abum! Ako Kurt Cobain. Peťo, môj brácho, ho dostal nastôl. Tvár mal úplne nakašu.“

„Ale prečo to spravil?“ hodil poňom Adrián zamračený pohľad. Samovražda patrila medzi jednu zvecí, zktorej mu behal mráz pochrbte.

„Mňa sa pýtaš?“ uškrnul sa jeho šéf aprešiel si rukou pobrade. „Len čert vie. Hovorí sa všeličo. Mali rodinné nezhody. Astarý trpel depresiami, odkedy prišli zvonka. Nevedel sa tu usadiť aani uchytiť...“

Vzdialený príbuzný sa rozrečnil; opisoval, ako im ešte predkomponistovou smrťou inštaloval dodomu alarm, ako si starý Procházka nevedel vybrať vilu apodobné nezmysly. Adrián sa otočil kotvorenému oknu, vyložil si von ruku asledoval cestu. Kochal sa vubiehajúcej panoráme mesta, zaliatej dokontrastného oranžového svetla. Košice čakal teplý večer prichádzajúceho leta spočasím ako stvoreným nadlhé záhradné oslavy. Prstami sa pohrával sprúdiacim vzduchom atešil sa, že nemusia míňať monštruóznu siluetu rozostavaného Auparku, ktorý väčšina Košičanov musela najprv znenávidieť, aby si ho neskôr mohla obľúbiť. Miestami sa síce čudoval, prečo Laco podľahol potrebe vykladať mu zbytočnosti, nadruhej strane jeho prázdne mlátenie slamy celkom uvítal, pretože si musel priznať, že čokoľvek by teraz počúval, nedokázal by sa nato sústrediť.

Prešli mestom až naMoskovskú triedu aodtiaľ ich paralelná cesta vyviedla až nakopec obklopený zeleňou aposiaty vilami arodinnými domami. Laco utrúsil, že toto okolie patrí vKošiciach knajprestížnejším lokalitám apodľa drahokamov pomenované ulice priliehavo vystihujú charakter skutočnej milionárskej štvrte. Zastavili nakonci Diamantovej ulice privysokom, dosvetla ladenom bridlicovom múre. Spoza neho sa týčila strecha zjavne priestranného domu.

Labaš siahol pomobile, zahlásil doň, že práve dorazili, aoznámil Adriánovi, že musia chvíľu počkať, kým ponich hostiteľka nepozorovane príde. Spoločne sa zhodli, že detektív sa mladej slečne nesmie dostať naoči. Kriminalista len súhlasne prikývol, pretože inak by sa celá úloha zmenila nafrašku asám by si spravil hanbu skôr, než by sa donej pustil.

Vystúpili zauta. Chvíľu tam len tak postávali, prešľapovali apremeriavali si fasády luxusných stavieb, spoza tepaných brán čnejúce záhony, živé ploty ihromadu zaparkovaných áut. Adrián si práve naťahoval chrbát akochal sa pohľadom natichú utešenú štvrť, keď sa Laco opýtal:

„Ešte stále hráš tú hlúpu hru?“

Adrián chcel odvetiť niečo uštipačné, že chce čo najskôr vypadnúť, aby mohol čeliť invázii Chorvátov dovirtuálneho Československa, ale tu sa vbledom bridlicovom múre otvorila menšia brána aznej vykukla Žofia Niemeyerová.

„Bežte dnu, vzduch je čistý,“ naznačila rukou namiesto privítania.

Vkĺzli cezbránu akriminalista sa nestihol ani rozhliadnuť pozáhrade, kútikom oka len zachytil obrysy bazéna, stoličky sostolíkmi ahlúčky ľudí roztrúsených popozemku. Hudba, ktorú počuli tlmene prenikať naulicu, teraz citeľne zosilnela, neznela však príliš nahlas aani obťažujúco. Chvíľu mu trvalo, kým postrehol, že pochádzala odživej kapely, pripomínajúcej štýl medzi pankom aexperimentálnym rockom. To už ho Žofia oddelila odLaca aodprevadila doakejsi zašitej kuchynky, zavysokú stenu priestranného murovaného altánka. Nachádzal sa tam široký pult spripravenými riadmi, príbormi azdanlivým nekonečnom dobrôt.

„Tu sa obslúžte,“ štebotala naňho chvatne, „ja prídem neskôr, idem sa teraz venovať pánovi Labašovi. Pošlem zavami doktora Príbrama, toho psychiatra, čo som spomínala.“

„Ačo ak príde...“

„Alica? Nebojte sa. Kým tu svami bude Príbram, nepriblíži sa ani nakrok. Akeby čokoľvek, ste technik, ktorý dobehol pozrieť nefungujúci alarm.“

Chcel sa ešte niečo spýtať, slovo sa mu však zaseklo vpootvorených ústach, pretože Žofia sa rázne zvrtla, otrčila mu chrbát, zavlnila sa vpáse avykročila smerom kspoločnosti. Sozopnutými vlasmi apriliehavými červenými šatami pripomínala Sharon Stone vnajlepších rokoch – sebavedomú, charizmatickú anedosiahnuteľnú.

Adrián zostal sám. Fragmenty čerstvých spomienok mu blúdili mysľou. Len predniekoľkými minútami sedel započítačom, potom odrazu vaute sLacom, nestihol si ani prehliadnuť Diamantovú ulicu či pozemok, naktorom sa ocitol. Všetko sa dialo príliš rýchlo, vtempe, naaké nebol zvyknutý, predakým utiekol zBratislavy. Sadol si najednu zostoličiek, prižmúril oči aobmedzil svoje vnemy len nasluch. Doliehala knemu nerovnomerná ozvena celkom dobrej hudby, hlasy hostí spojené sosmiechom, pokrikmi acinkaním pohárov. Priložil si dlane nauši asnažil sa nahovoriť si, že sa nachádza niekde úplne inde. Sužoval ho pocit, že sem nepatrí, že sa tu vyskytol omylom.

Nepomáhalo. Keď opäť nadvihol viečka, rozoznal okolo seba iba prítmie zastrčenej kuchynky akeď zložil ruky, začul ako prvé tóny kapely, hrajúcej tentoraz akýsi postpank. Sťažka sa nadvihol asolovenými nohami sa odobral kchladničke. Chvíľu civel dnu cezsklo, potom sa ju odvážil otvoriť askúmal obsah škatúľ. Načiahol sa pojednej zchutne vyzerajúcich, čokoládou obalených kociek spistáciou navrchu. Spoza pleca začul hlas:

„Sú naozaj dobré. Spistáciovým marcipánom vovnútri.“

Jeho ruka vystrelila ako podotyku žeravej platne. Otočil sa auvidel mladú ženu, ktorá zrazu vyrástla zozeme.

„Alebo vyberte celý kartón, dám si jednu svami,“ povedalo dievča azľahka sa naňho pousmialo.

Adrián sa naňu díval ako nazjavenie. Naplno vnímal, ako uniká sekunda zasekundou, no nebol schopný pohnúť sa zmiesta či len otvoriť ústa. Predním stála driečna dvadsiatnička ušľachtilej postavy, jeho výšky, sdlhými tmavými vlasmi, nakoncoch mierne zvlnenými. Podobnosť soŽofiou Niemeyerovou bola aj napriek modročiernej hrive aveľkým smaragdovým očiam vtvare mandlí neprehliadnuteľná. Kriminalistu pichlo prisrdci. Mysľou sa mu prehnalo jediné slovo. Slovo, ktorého význam dokázal nahnať svetu hrôzu: osud. Osud nie je ani dobrý, ani zlý. Len nám život prehadzuje výhybkami aláme bedrové kosti nášho odporu. Zostatkami vôle sa ho snažil potlačiť, vytesniť, nedovoliť mu prejsť. VAlicinej telesnej prítomnosti to príliš nešlo. Myšlienka mu vpodvedomí zapustila korene neviditeľnej infekcie. Ešte predchvíľou sa dušoval, že sa vždy dokáže zvrtnúť avykašľať nacelú zákazku... Teraz však pochopil, že kocky padli aon sa ocitol vbode, zktorého niet návratu. Strpkosťou si spomenul narým detskej riekanky: Zlatá brána otvorená, zlatým kľúčom podoprená, kto donej vojde, hlava mu zojde, či je ona ači on, nevyjde ztej brány von...

„Odniekiaľ vás poznám,“ povedala mladá žena oficiálnym, ale príjemne hlbokým hlasom. Namiesto toho, aby sa cítila zaskočená alebo zneistená jeho zakríknuto vyjavenou pózou, radšej si vychutnala situáciu apohrala sa sosvojou obeťou ako mačka somráčenou myšou.

„Stavím sa, že vás poznám, ale počas dnešného večera som vás ešte nevidela. Ako je to možné?“

„Som...“ jachtal vystresovane Adrián ahlas mu pritom preskočil, „som technik. Prišiel som spánom Labašom... kvôli alarmu.“

„Spánom Labašom kvôli alarmu,“ zopakovala trochu teatrálne azaložila si ruku vbok. Skúmavo si ho premeriavala aon si skúmavo premeriaval ju. Pohľadom spočinul najej výrazných črtách tváre, ktorým dominovali najmä ostrejšie lícne kosti, jemné dievčenské pery, aristokratické obočie asmaragdové dúhovky číhajúcich očí. Napriek fyzickej podobnosti smatkou avýzorom hrdinky upírskych románov mal dočinenia súplne odlišným človekom, ktorého nedokázal prirovnať kžiadnej inej osobe.

„Alica Niemeyerová, teší ma,“ vystrela knemu ruku. Zovrela ho neobyčajne pevne. Kriminalista si ani nestihol všimnúť, ako rýchlo sním vybabrala. Pokiaľ sa nechcel znemožniť alebo vyvolať pochybnosti, nezostávalo mu nič iné, ako opätovať predstavenie. Vedel, že ak sa chce niekam dostať, tak jedine súprimnosťou. Slová sa zneho drali soznačnou neochotou, apreto jachtavo vyzradil svoje meno ipriezvisko. Kocky boli hodené, stávky uzavreté aguľôčka lietala poroztočenej rulete. Musel už len vyčkať, kam dopadne.

„Ten chládok je fajn, ale ak budete ďalej vetrať, jej majiteľka sa poteší účtom zaenergiu,“ naznačila naotvorenú chladničku sneskrývaným pôžitkom zrýpania. Hneď však dodala: „Neponúknete nás radšej?“

„Nie... teda, samozrejme, teda,“ zakoktal sa aradšej si hryzol dojazyka, rýchlo siahol pokartóne azavrel konečne dvierka. Alica sa načiahla avýstredným pohybom ruky si vytiahla maškrtu, ktorú potom koketne držala medzi prstami. Adrián sa tiež zahryzol dozákuska. Vôbec nevnímal, ako chutí, len mlčky prežúval abrázdil pohľadom podlahu. Spomienky napodobnú udalosť zdávnej minulosti vňom spustili blok abývalý kriminalista zostal ako vtranze, stále neschopný zoseba vytriasť čo len pol slova. Ktorúkoľvek inú ženu by podobné správanie znechutilo alebo prinajmenšom odradilo odkonverzácie, nahostiteľkinu dcéru však malo zjavne opačný účinok. Okrem toho sa mu páčila atušil, že si to všimla.

„Rád počúvate spev?“ spýtala sa sledva badateľnou dávkou zaliečavosti asklopila veľké viečka sdlhými hustými mihalnicami.

„Áno, rád sa dívam... počúvam,“ horlivo mlel, až si prišiel sám sebe smiešny, že nedokázal zakontrovať niečím duchaplným. Musel pôsobiť obmedzene, vlepšom prípade panensky nevinne. Dievčine to len hnalo vodu namlyn. Pristúpila knemu bližšie (až mierne cúvol), skúmavo si ho premerala ajazykom si sdávkou neskrývanej frivolnosti oblizla prsty odzákuska. Adrián pocítil, ako sa mu dvíhajú chĺpky natemene.

„Dobre teda. Dívajte sa apočúvajte,“ odvetila takmer šeptom. Zvrtla sa, až sa mu jej vlasy obtreli okošeľu. Pôvabne sa niesla nakrátkych opätkoch azmizla zarohom altánka.

Kriminalista sa vyklonil zaňou asledoval, ako kráča ceztrávnik kpódiu. Konečne si všimol rozľahlú plochu záhrady amnožstvo pozvaných ľudí. Väčšinou mladí, pravdepodobne Alicini rovesníci, napriek tomu však netvorili homogénne publikum. Rozoznal medzi nimi rockerov, pankerov, luxusne nahodených metrosexuálov, chlapcov informatikov, intelektuálov, umelcov či dokonca hip-hoperov; dievčatá väčšinou elegantné, podaktoré svýzorom nádejnej štetky. Ak ho zrak neklamal, spoznal aj zahrsť hviezdičiek. Videl tam spohármi vruke postávať Ivana Té, pár metrov odneho Kulyho zDesmodu vživej debate sKristínou odHorehronia anaokolo zopár tvárí známych buď zniektorej reality šou, alebo zostránok ktoréhosi bulvárneho plátku. Stavil by sa, že patria dokategórie ľudí, ktorým sa naSlovensku hovorilo „celebrity“, pretože pôsobili, že nevedia narátať dopäť.

Hostiteľka ho zavolala naoslavu červeného diplomu svojej dcéry, zktorej sa vykľula 23-ročná uhrančivá mladá žena. Keď ju však zazrel zoči-voči, nedokázal sa ubrániť podivnému dojmu, že oproti nemu stála duša neurčitého veku. Obzvlášť potom, ako ju zažil napódiu.

Alica niečo naznačila hudobníkom atí nenáhlivo dohrali skladbu. Počkala nanich, potom ťukla domikrofónu aprehovorila. Vrhla znenazdajky letmý pohľad kaltánku aAdrián by odprisahal, že tam hľadala práve jeho.

„Milí hostia, ešte raz vám všetkým ďakujem. Ďakujem, že ste prišli, ďakujem, že sa tak dobre bavíte.“

Zdvihla ruky nadhlavu adav sa roztlieskal spolu sňou. Poveľavravnom geste všetci stíchli akeď sa napár sekúnd odmlčala, bolo počuť len zvuky zulice ašvitorenie vtákov vboroviciach.

„Doteraz sme vám hrali samé revivaly, teraz príde narad vlastná tvorba.“

Poslove tvorba sa publikum opäť trochu roztlieskalo, začalo popiskovať apokrikovať.

„Dámy apáni, tu je Genesis 1:3!“

Dav zahučal aaj napriek mávaniu protagonistky mu chvíľu trvalo, kým sa upokojil. Kapela brnkla donástrojov. Zaznel tlmený zvuk kláves, doň sa postupne vmiešavalo silnejúce brnenie basu. Akoby zpozadia sa ozvalo ťahavé kvílenie elektrickej gitary, sprevádzané opatrnými dotykmi perkusií. Anadvšetkým sa ako záblesk zničoho rozžiaril Alicin hlas. Zúvodného altu sa vytiahol dopodmanivého mezzosopránu aAdriánovi sa zazdalo, že svet naokolo sa rozochvel. Počúval sozatajeným dychom aprižmúril oči. Marilo sa mu dokonca, že vskutočnosti naokolo existovalo milión podobných svetov ajedna realita len prelínala druhú. Alicin hlas sa vnich štiepil, vkaždej rezonoval inak, až splynul doslávnostného súzvuku, majestátne sa nesúceho povetrím. Pripomenul mu Lisu Gerrard vskladbe Sanvean ichór vLigetiho Lux Aeterne zároveň. Pripomenul mu rozostúpené more predMojžišom ilet medzihviezdnym priestorom.

Oprel sa omúr altánka asklopil zrak. Díval sa ako zhypnotizovaný nanepatrne sa hojdajúce stebielka trávy ameravo počúval. Ktovie, ako dlho by tak zostal, keby zachrbtom nezačul šepot. Nezľakol sa. Asi len preto, že hlas povedal:

„Pekné, však?“

Prikývol apomaly sa otočil. Pohľad mu spočinul nachudom vysokom mužovi sdrobnou prešedivenou briadkou, vysokým čelom, riedkymi vlasmi adrobnými, nič zlé neveštiacimi očami zarámom zdeväťdesiatych rokov. Chlap, asi štyridsiatnik, sa knemu naklonil ačo najtichšie vyriekol:

„Karol Príbram, teší ma. Ale nenechajte sa rušiť, dopočúvajte.“

Adrián mu stisol ruku aznova sa obrátil kpódiu. Kútikom oka vnímal, ako sa muž ohľaduplne vzdialil asadol si nastoličku valtánku. Alicin spev ho vtiahol naspäť dosvojej moci asvet okolo kriminalistu sa opäť vytratil, zmizol ako sneh zrozpálenej dlane. Zdelíria ho vytiahol až hlasný tleskot apokrik hostí. Utrel si pot zčela, pošúchal líce apodišiel kukuchynke. Nie preto, aby si prisadol kčakajúcemu mužovi, ale aby si vybral nejakú škatuľu sdžúsom analial plný pohár. Keď doseba hodil jeho obsah, Príbram mu zdvorilo naznačil, aby si prisadol.

„Je neobyčajná ako jej matka,“ povedal muž potom, ako si kriminalista prisunul stoličku. Neobyčajná? Toto skonštatovanie Adriána nadobro vytrhlo zomámenia. Nemohol sním súhlasiť, pretože sa mu Žofia vporovnaní sAlicou zdala úplne tuctová. Radšej mlčal aumožnil Príbramovi rozprávať. Ten zaboril vidličku dojedného zozákuskov, ktoré si počas piesne adetektívovej zasnenosti naložil natanier anenechal sa rušiť vsamovrave:

„Sladkosti,“ zamľaskal aospravedlňujúco nane naznačil, „sú obyčajná závislosť. Pcháme ich doseba, aj keď ich naše telo reálne nepotrebuje. Cukor nás takto klame. Vytvára napovrchu ilúziu nevyhnutnosti. Využíva naše slabosti. Nebyť slabostí, neovládne nás.“

Adrián nereagoval, preto chlap pokračoval, aj keď splnými ústami azáľubou vstručných vetách sotáznikom nakonci:

„Avy? Závislosť? Máte? Nejakú?“

Kriminalista len pokrútil hlavou. Nebude predsa osvojich neduhoch rozprávať cudziemu človeku aodhaľovať svoje slabé stránky. Auž vôbec nie psychiatrovi. Okrem toho si nažiadnu závislosť spomenúť nevedel. Nepil, nefajčil, nefetoval, nehazardoval. Akaždodenné sedenie zaon-linovkami sa nerátalo. Hru považoval zaformu vyplnenia času, pretože sa mu doničoho nechcelo. Bol si ochotný priznať životnú fázu maximálnej nechuti aľahostajnosti, nemienil ju však vešať niekomu nanos.

„Nenechajte sa oklamať. Samým sebou,“ húdol si Príbram vytrvalo svoje. „Všetci sme naniečom závislí. Každý má nejaké slabé miesto. My ľudia sme veľmi nedokonalí tvorovia. Inak by sme neboli tu natejto zemi...“

„Obe pôsobia neobyčajne,“ prerušil ho Adrián, „miestami až dokonale. Majú aj takéto bytosti slabé stránky, pán doktor?“

Príbram nadvihol bradu apootvoril ústa, akoby sa víťazoslávne chystal vysloviť Jasné, dokonale sa tváriaci sú predsa najzraniteľnejší!, napokon sa zháčil aospravedlňujúco odvetil:

„Nebuďme netaktní voči našim hostiteľkám. Každý sme zraniteľní vtom, čo máme radi. Stačí len dobre pozorovať.“

Stačí len dobre pozorovať, zopakoval si kriminalista smysleným úškrnom vduchu. Jedna sa predvádza napódiu, druhá sa div nemuchluje sIvanom Té.

Adrián odlepil zrak odzbierky zákuskov namužovom tanieri asústredene sa zahľadel svojmu spoločníkovi doočí. Príbram rozpačito zažmurkal. Pripomenul mu policajných psychológov, ktorí sa radi oddávali podobným debatám, pričom ani raz nevynechali príležitosť nafilozofovanie abohapusté poučovanie. Preto sa rozhodol radšej prejsť kveci:

„Ako dlho ju poznáte?“

„Koho?“

Kriminalista zvedavo nadvihol zrak. Najprv chcel odseknúť No koho asi?, ale radšej si hryzol dojazyka avyčkal, ako sa Príbram vymotá. Psychiatra náhle ticho predsa len trochu vykoľajilo, keďže zakoktal:

„Jasné, sme tu predsa kvôli mladej...“

Zdanlivo nevinná konverzácia vyvolala uniekdajšieho dôstojníka policajného zboru dlhodobo vytrénovaný reflex. Adrián si pripadal ako zastarých čias, keď ho najprv zachvátila horúčava vzrušenia, potom mu postupne schladla hlava avšetky zmysly sa vyostrili doneobyčajnej ostražitosti. Takmer poroku sa opäť ocitol vosvojom živle. Kým tu svami bude Príbram, nepriblíži sa ani nakrok... neobyčajná ako jej matka... Adriánovi napadlo, že aj atraktívna vdova môže mať svoje potreby. Doakej miery sa vtom mohol viezť aj psychiater, si odhadnúť netrúfal. Tušenie mu však našepkávalo, že vtrojuholníku matka-dcéra-cvokár niečo nesedelo.

„Dievča poznám asi jedenásť rokov. Odkedy sa vrátili zoŠvajčiarska.“

„Amatku?“

Príbram sa neurčito zasmial aposunul si okuliare kjemne spotenému čelu.

„Poznáme sa už... veľmi dlho. Boli sme spolužiaci nazákladnej škole.“

Adrián len mimovoľne prikývol.

„Venoval sa dievčaťu naSlovensku poodbornej stránke ešte niekto iný okrem vás?“

„Nie.“

„Vporiadku,“ kriminalista už stihol preladiť donenásilnej vypočúvacej tóniny. Dostatočnej ktomu, aby mu vhlase znela rutina harcovníka, ktorý si podobných rozhovorov už zopár odkrútil.

„Viete, kto som aprečo som tu?“

Psychiater si zmenu všimol. Olizol si pery atrochu rozpačito sa obzrel. Nikoho však naokolo nevidel, preto vyhovel Bratislavčanovi, ktorý trpezlivo čakal naďalšiu odpoveď.

„Áno, viem.“

„Dobre. Rozprávajte mi teda oAlici.“

Adriánova abstraktná požiadavka ho badateľne potešila. Sklonil sa nadtanier aodkrojil si zčokoládovej kocky spistáciou. Nemalo zmysel klásť doktorovi adresnejšie otázky. Kriminalista ani sám netušil, čo presne chce vedieť.

„Je toho dosť... Nechcete si niečo zapisovať?“

„Ja si to všetko zapamätám,“ zaklamal Adrián. Presvedčivo.

„Poviem to takto. Ona je výnimočná. Avýnimoční ľudia majú tendenciu balansovať nahrane...“

„Včom je výnimočná?“ skočil mu doreči.

Príbram nervózne zažmurkal apokračoval:

„Už ako dieťa mala veľmi vysoké IQ. Ale adekvátne tomu je jej emocionálny kvocient potlačený. Napríklad vie byť nesmierne spoločenská. Anadruhej strane veľmi neosobná, ľahostajná.“

Adrián zauvažoval, doakej miery toto tvrdenie sedelo sjeho prvým dojmom, nechal však muža hovoriť ďalej.

„Ide dokonca oistú formu autizmu. Ztoho zas vyplýva určitá forma ignorancie. Nevyspytateľnosti. Neprispôsobivosti. Anepredvídateľnosti.“

Kriminalista sa chystal niečo povedať, ale Príbram ho posunkom ruky zadržal.

„Autizmus neznamená zákonito introvertnosť astereotypy. Alica je extrovertný hyperaktívny sangvinik. Veľmi rýchlo sa niečím nadchne. Istú dobu sa tomu venuje. Potom jej záujem upadne. Týka sa to obzvlášť ľudí. Niekto ju fascinuje. Ona sa naňho intenzívne upriami. Až kým sa ho nezbaví.“

„Nezbaví?“

Príbram si začal šúchať bradu. Zrejme zvolil pojem, ktorý vzápätí oľutoval ateraz dumal, ako zosituácie čo najprofesionálnejšie vykľučkovať.

„Povedzme, že vie skvele čítať vľuďoch. Odhadne ich silné islabé stránky a...“

„Apotom ich dobre využije aodstráni,“ vyhŕklo pobavene zAdriána.

„Preboha,“ psychiater vyvrátil oči azaprel dlane odosku stola súmyslom postaviť sa. „Toto nebol dobrý nápad...“

„Počkajte, počkajte,“ zadržal ho kriminalista, „ospravedlňujem sa. Mal to byť pokus ovtip.“

„Čo sú toto zaľudia?“ opýtal sa zdanlivo náhodne, vsnahe opäť rozprúdiť diskusiu.

„Smotánka,“ mykol psychiater plecami.

„Košická?“

„Ten otec troch detí, čo točil gay porná?“

„Ačo ste vypozorovali?“