Start

Ernest Hemingway 

THE OLD MAN AND THE SEA

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust 

Translation © 1980, 2014 by Juraj Vojtek 

Epilogue © 2014 by Marián Gazdík 

Jacket design © 2014 by Zdeněk Ziegler 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu The Old Man and The Sea 

(Charles Scribner’s & Sons, New York 1955) 

preložil Juraj Vojtek. 

Doslov Marián Gazdík. 

Redigovala Viera Prokešová. 

Korigovala Adriana Oravcová. 

Obálku navrhol Zdeněk Ziegler. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 629. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4155-8

Starec rybárčil načlne vGolfskom prúde sám. Už osemdesiaty štvrtý deň vychádzal namore, no nechytil ani len rybku. Prvých štyridsať dní chodilsním chlapec. Keď poštyridsať dní nič neulovili, chlapcovi rodičia povedali, že starý je už raz navždysalao, teda že šťastie odneho bočí, akázali mu, aby prešiel nainú bárku, ananej naozaj hneď vprvý týždeň chytil tri krásne ryby. Pripohľade nastarcov návrat zmora sprázdnym člnom chlapec zakaždým zosmutnel. Zbehol nabreh, aby mu pomohol odniesť zvinuté laná, hák, harpúnu či plachtu omotanú okolo sťažňa. Plachta bola samá záplata zvriec namúku astočená ponášala sa nazástavu porazeného vojska.

Starec bol chudý avyziabnutý, šiju mu brázdili hlboké vrásky. Tvár mu pokrývali hnedé škvrny miernej kožnej rakoviny odslnečných lúčov, odrážajúcich sa odhladiny tropického mora. Pooboch lícach sa mu škvrny šírili až nakrk. Ruky mal posiate hlbokými jazvami odlán, ktorými vyťahoval ťažké ryby. Jazvy však neboli čerstvé. Boli také staré ako výmole napúšti, kde povode arybách už niet ani chýru, ani slychu.

Okrem očí farby mora, veselých anepokorených, všetko naňom bolo staré.

„Santiago,“ povedal chlapec, keď vystúpili nabreh, aby vytiahli čln, „zasa budeme chodievať spolu. Nejaký ten groš sme si zarobili.“

Starec naučil chlapca rybárčiť achlapec si ho obľúbil.

„Ešteže čo,“ odvetil starec, „natrafil si nabárku, ktorá ti prináša šťastie. Zostaň snimi!“

„Vari sa už nepamätáte, ako ste vychádzali namore osemdesiatsedem dní anechytili jedinú rybku, apotom sme tri týždne deň čo deň chytali ozajstných obrov?“

„Čo by som sa nepamätal,“ odvetil starec. „Viem dobre, že si odo mňa neodišiel preto, že by si mi neveril.“

„Tatko ma prinútil. Som ešte malý, musím ho počúvať.“

„Viem,“ poznamenal starec. „Tak to už nasvete chodí.“

„Akosi mu chýba viera.“

„Tak, tak,“ odvetil starec. „Zato nám nie. Pravda?“

„Že či!“ prisvedčil chlapec. „Môžem vás pozvať napivo naTerasu? Veci poodnášame domov aj neskôr.“

„Aprečo nie,“ utrúsil starec. „Keď pozve rybár rybára...“

Sadli si naTerasu. Niektorí rybári si zostarca uťahovali, ale on sa nanich nezlostil. Starších rybárov pripohľade naňho chytala clivota, no nedávali to znať. Zdvorilo rozprávali oprúde, otom, doakej hĺbky spúšťali udicu, ostále priaznivom počasí, aj otom, čo všetko namori zažili. Rybári, naktorých sa vten deň usmialo šťastie, už sa zlovu vrátili. Vyklápali marlíny krížom nadve dosky, až ich celkom pokryli, apotom vodvojiciach chytili konce dosák atackavo ich odnášali doskladu, kde počkajú nanákladiak sľadom,ktorý ich odvezie natrh doHavany. Rybári, ktorí ulovili žraloky, privážali ich dotovárne naopačnej strane zátoky, kde ich vyťahovali kladkostrojmi, vyrezávali im pečeň, odstraňovali plutvy, sťahovali kožu azmäsa narezali pláty nanasolenie.

Keď zadul východný vietor, odtovárne sa zátokou šíril zápach žraločiny, dnes bolo cítiť iba slabé závany, lebo vietor sa obrátil nasever, až napokon úplne ustal anaTerase bolo príjemne aslnečno.

„Santiago,“ oslovil chlapec starca.

„Počúvam,“ odvetil starec. Vruke mal pohár apremýšľal orokoch dávno minulých.

„Môžem vám nachytať nazajtra sardinky?“

„Netreba. Radšej si zahraj bejzbal. Veslovať ešte vládzem aRogelio mi rozhodí sieť.“

„Ale ja by som vám ich nachytal rád. Keď už nemôžem svami rybárčiť, chcel by som vám nejako pomôcť.“

„Predsa si mi kúpil pivo,“ prehodil starec. „Celkom ako dospelý.“

„Koľko som mal rokov, keď ste ma poprvý raz vzali nabárku?“

„Päť, alen-len že si neprišiel oživot. Vytiahol som ešte živú rybu, atak sa metala, že nám takmer rozmlátila bárku. Pamätáš sa?“

„Hej, pamätám, mlátila atrepala chvostom, rozbila lavičku avy ste donej búšili hlava-nehlava. Spomínamsi, ako ste ma odsotili naprovu, namokré, zvinuté laná. Čln sa strašne otriasal avy ste mlátili doryby, ani keby ste stínali strom. Avšetko okolo vás páchlo sladkou krvou.“

„Naozaj si to pamätáš, alebo som ti už otom rozprával?“

„Pamätám si všetko odtej chvíle, čo sme boli spolu prvý raz.“

Starec sa naňho zahľadel slnkom zapálenými, dôverčivými aláskyplnými očami.

„Keby si mi bol synom, vzal by som ťa sosebou aj teraz astavil by som všetko najednu kartu. Máš však rodičov anatrafil si našťastnú bárku.“

„Čo keby som vám predsa len skočil potie sardinky? Aviem aj to, kde sa dajú zohnať štyri návnady.“

„Ale veď tie dnešné sú ešte dobré. Uložil som ich doškatule sosoľou.“

„Zoženiem vám štyri čerstvé.“

„Jednu,“ protirečil starec. Nikdy nestrácal nádej avieru, ateraz vňom ožívali, ako keď odmora zaduje svieži vánok.

„Dve,“ vyjednával chlapec.

„Tak teda dve,“ súhlasil starec. „Len dúfam, že si ich neukradol?“

„Keby som mohol, ukradol by som,“ odvetil chlapec. „Ale tieto som kúpil.“

„Vďaka,“ odvetil starec. Bol stelesnená prostota, preto neuvažoval otom, kedy dospel kpokore.

Uvedomoval si však, že knej naozaj dospel. Vedel, že pokora človeka neponižuje aneprotirečí ozajstnej hrdosti.

„Ak prúd vytrvá, bude zajtra pekne.“

„Kam máte namierené?“ spýtal sa chlapec.

„Ďaleko namore. Vrátim sa, až sa zmení vietor. Vyplávam predsvitaním.“

„Prehovorím ho, aby aj on vyšiel ďalej namore,“ poznamenal chlapec. „Aby sme vám mohli prísť napomoc, ak dostanete naudicu nejaké poriadne rybisko.“

„Veď on nerád loví našírom mori.“

„Veru nerád,“ povedal chlapec. „Však už niečo vysliedim, čo on neuvidí, napríklad vtáka, pátrajúceho porybách, apotom ho prinútim, aby vyplával ďalej chytiť delfína.“

„Anaozaj má také slabé oči?“

„Je takmer slepý.“

„Čudné,“ povedal starec. „Korytnačky nikdy nelovil. Práve to najviac škodí očiam.“

„Zato vy ste roky chodili nalov korytnačiek kMoskytskému pobrežiu, apredsa máte dobré oči.“

„Hja, keď ja som ti taký čudný starec.“

„Len či máte dosť síl naveľké rybisko?“

„Nazdávam sa, že mám. Anapokon, ovládam všelijaké triky.“

„Nože, odnesme tie rárohy domov,“ vyzval chlapec starca, „aby som sa mohol sosieťou vydať nasardinky.“

Pozbierali zbárky výstroj. Starec niesol napleci sťažeň, chlapec debnu soskrútenými, tvrdými pletencami hnedých lán, hák aharpúnu snásadou. Škatuľa snávnadami zostala nakorme loďky, vedľa kyjaka, ktorým omračoval veľké ryby, keď ich pritiahol kbočnici. Nik by starcovi nič neukradol, ale bolo lepšie vziať plachtu ahrubé laná domov, lebo im škodila rosa, ahoci by miestni ľudia určite nič nevzali, starec sa nazdával, že netreba nechávať násadu ani harpúnu vbárke, pretože by len zbytočne niekoho pokúšali.

Kráčali spolu poceste kustarcovej chatrči. Vošli dnu otvorenými dverami. Starec oprel sťažeň sovinutou plachtou ostenu achlapec prisunul knemu debničku aostatné náčinie. Sťažeň bol takmer taký dlhý ako jediná izbica chatrče. Chatrč zhlobil ktosi ztuhých listov kráľovskej palmy, ktorú tu nazývajú guano. Bola vnej posteľ, stôl, jediná stolička anahlinenej podlahe sa rozprestieralo ohnisko nadrevené uhlie. Nahnedých stenách, navrstvených zprekrývajúcich sa listov húževnato vláknitého guana, visel farebný obrázok Najsvätejšieho srdca Ježišovho aešte jeden obrázok Panny Márie Cobreskej. Boli to pamiatky pojeho žene. Kedysi nastene visela aj jej tónovaná fotografia, ale časom ju zvesil, pretože pripohľade naňu sa cítil príliš osamelý. Teraz ležala napoličke vkúte, podjeho čistou košeľou.

„Čo máte podzub?“ spýtal sa chlapec.

„Misku žltej ryže srybou. Dáš si?“

„Ďakujem. Najem sa doma. Mám vám rozložiť oheň?“

„Nie. Rozložím si ho neskôr. Amožno si zajem ryžu studenú.“

„Môžem si vziať sieť?“

„Isteže.“

Lenže nijaká sieť tu nebola – chlapec si pamätal, že ju predali. Apredsa každý deň hrali túto vymyslenú hru. Aani hrniec žltej ryže srybou nejestvoval – aj to chlapec vedel.

„Osemdesiatpäť je šťastné číslo,“ povedal starec. „Čo by si povedal nato, keby som zajtra chytil rybu, čo by vážila cezdva metráky?“

„Vezmem si sieť apôjdem nasardinky. Nože sa zatiaľ trošku poslňte naprahu.“

„Dobre. Mám včerajšie noviny, prečítam si, čo píšu obejzbale.“

Chlapec nevedel, či aj tie včerajšie noviny nie sú výmysel. Starec ich však vytiahol spod postele.

„Vkrámiku mi ich dal Pedrico,“ vysvetľoval.

„Len čo nachytám sardinky, vrátim sa. Vaše imoje uložím naľad aráno sa môžeme one podeliť. Až sa vrátim, poviete mi, čo je nové vbejzbale.“

„Yankeeovia nemôžu prehrať.“

„Ledaže by ich pobili clevelandskí Indiáni.“

„Yankeeom možno veriť, synku. Veď hrá zanich slávny DiMaggio.“

„Nebojím sa iba clevelandských Indiánov, ale aj detroitských Tigrov.“

„Len aby si sa čoskoro nezačal báť aj cincinnatských Červenokožcov achicagských Bieloponožkárov.“

„Len si to dôkladne všetko preštudujte apoviete mi, keď sa vrátim.“

„Čo povieš, nekúpime si žreb doposledného kola sčíslom osemdesiatpäť? Zajtra je totiž osemdesiaty piaty deň.“

„Môžeme,“ povedal chlapec. „Akeby sme si vybrali číslo osemdesiatsedem? To je váš absolútny rekord.“

„Také niečo sa druhý raz neprihodí. Ale podarí sa ti zohnať žreb sčíslom osemdesiatpäť?“

„Objednám ho.“

„Jednodielny. Ten zadva apol dolára. Lenže kto by nám ich požičal?“

„Maličkosť. Dva doláre apäťdesiat centov si kedykoľvek požičiam.“

„Hádam by ich požičali aj mne, ibaže nemám rád dlhy. Najprv si požičiaš, apotom chodíš požobrote.“

„Aby ste neprechladli, starký,“ povedal chlapec. „Nezabúdajte, že je už september.“

„Mesiac, keď tiahnu veľké ryby,“ povedal starec. „Vmáji vie rybárčiť každý.“

„Idem teda natie sardinky,“ povedal chlapec. Keď sa vrátil, slnce už zašlo astarec driemal nastoličke.

Chlapec stiahol zpostele starú vojenskú deku aprehodil ju cezoperadlo stoličky astarcovi cezplecia. Boli to čudné plecia, stále mocné, hoci veľmi staré. Aaj šiju mal ešte mocnú, aako tak spal, shlavou spadnutou nahruď, vrásky mu nebolo až natoľko vidieť. Nakošeli mal záplatu nazáplate ako nasvojej plachte, akeďže záplaty nevybielilo slnce rovnako, nemali rovnaké odtiene. Tvár mal starec veľmi starú asozatvorenými očami bola ako bezživota. Noviny mu ležali nakolenách avovečernom vánku ich tam pridŕžali len jeho lakte. Nohy mal bosé.

Chlapec ho tak nechal, akeď sa znovu vrátil, starec ešte podriemkaval.

„Hore sa, starký,“ povedal chlapec apoložil mu ruku nakoleno.

Starec otvoril oči. Chvíľu mu trvalo, kým sa vrátil znejakej ďalekej cesty. Potom sa pousmial.

„Čo máš?“ spýtal sa.

„Večeru,“ odvetil chlapec. „Navečeriame sa.“

„Ale keď ja ti akosi nemám hlad.“

„Len si poďte zajesť. Rybárčiť anejesť sa predsa nedá.“

„Ajednako to tak robím,“ povedal starec aprivstávaní chytil azložil noviny. Potom začal skladať deku.

„Len si ju nechajte nasebe,“ povedal chlapec. „Pokým som tu, hladný rybárčiť nepôjdete.“

„Tak rob, čo môžeš, aby si žil hodne dlho,“ povedal starec. „Ačo budeme jesť?“

„Čiernu fazuľu sryžou, pečené banány atrochu duseného mäsa.“

Chlapec to všetko priniesol vkovovom obedári sdvoma miskami zTerasy. Vovrecku mal dva príbory, každý zabalený doservítky.

„Kto ti to dal?“

„Majiteľ reštaurácie, Martin.“

„Musím sa mu poďakovať.“

„Už som sa mu poďakoval,“ povedal chlapec. „Už sa nemusíte.“

„Veru nie.“