Start

Andrea Coddington

CUDZIA KRV

Text © Andrea Coddington 2011

Jacket design © by Viera Fabianová 2011

Jacket photo © 2011 Oles Cheresko

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2931-0

Venujem mamine a tatinovi

I. 
Ako sa do hory volá, 
tak si to žijeme...

Na deň, keď sme sa s Karlou zoznámili, si pamätám celkom presne. Často na ňu myslím. Jej éterická a trochu exotická prítomnosť mi pulzuje v pamäti. Dynamicky, pravidelne a intenzívne aj po toľkých rokoch. Nechce sa mi veriť vráskam na mojej tvári, aj keď sú stále jemné. Na Karlinej mi pripadajú ako z iného sveta. Nehodia sa k nej. Nemala by vôbec starnúť. Akoby len včera vstúpila do našej internátnej izby v obrovských slnečných okuliaroch, flamengovej pestrofarebnej sukni s dvoma mamutími kuframi.

„No nazdar, ja som Karla. Zjavne budeme spolu bývať,“ zložila si nedbanlivo okuliare, rozhliadla sa okolo seba a vystrela smerom ku mne hnedú ruku.

Čo si o sebe myslí?

„Aké no nazdar?“ spýtala som sa hneď podráždene namiesto pozdravu.

„Žiadne. Ahoj. Som Karla, budeme spolu bývať,“ povedala bez prehnaného afektu, ktorý som podvedome očakávala, a moju pripomienku ignorovala.

„Zuzana, teší ma. Aj do školy budeme spolu chodiť,“ usmiala som sa na ňu.

Predchádzajúce neodôvodnené vyprsknutie sa mi zazdalo trochu trápne.

„Skvelé. Môžem sa vybaliť?“ očami nenápadne skontrolovala nepomer medzi obrovskými kuframi a miniatúrnou izbou a opätkom zatvorila dvere.

„Jasné. Toto je moja posteľ, tamtá bude tvoja,“ ukázala som na priestorové rozdelenie internátnej dvojky veľkosti dvakrát tri metre a horlivo som pokračovala, „o stôl sa musíme podeliť a skriňu som si vzala hornú, tebe zostala spodná. A ešte, že...“

„Ako chceš. Je mi úplne jedno, ktorá posteľ bude moja. Urob si všetko podľa seba. Idem sa vybaliť, ak dovolíš,“ prerušila ma flegmaticky.

Čupla si nad kufor, pričom sa mi otočila chrbtom, a zakončila našu úvodnú konverzáciu. Aspoň som to tak pochopila. Nevedela som, či nemám radšej odísť, nech ju teda neruším, ale kam pôjdem? Dvojka na Internáte Ľudovíta Štúra bola môj prechodný domov a z Karly sa stala moja „prechodná rodina“.

Nepadli sme si hneď vrúcne do náručia, práve naopak. Tvrdohlavé, nabrúsené, životom trochu preplesknuté, provinčne vychované osemnástky, ktoré prišli do hlavného mesta, pričom každá sa považovala za tú „lepšiu“.

Zdá sa mi, že len včera sme sa plné bláznivých nápadov, vlastných smútkov, rozvláčne zotrvačných drám, ale hlavne túžob, čo nás hnali ďalej, zoznámili s Elou. Vďaka jej bezstarostnosti a nákazlivej chuti užívať si sme otriasli nerozhodnosť, z opatrnosti vypli všetky kontrolky, aby nám už nič nebránilo dosiahnuť méty, dotknúť sa hviezd a dosnívať sny. Bez ohľadu na dôsledky, citové putá, vášne, hrozby rozbitých manželstiev či rozdupaných dievčenských nerozvážností.

Ela vždy hovorila, že keď niečo chceš, musíš za tým ísť, nepozerať sa naľavo, napravo, a už vôbec nie dozadu. Nepripúšťala najmenšie pochybnosti o správnosti svojho konania, neničila sa sebaobviňovaním a kráčala po lane túžby, nech by bolo akokoľvek tenké, až do konca. Bola jednoducho taká. Trochu ľahkovážna, štipku rozmarná a pre závistlivcov aj využívačná, ale mala v sebe živočíšne fluidum, ktoré priťahovalo mužov aj ženy.

Žila pre okamih. Netrápila sa minulosťou, nerozoberala každý jeden krok v prítomnosti a budúcnosť bola pre ňu krásnou neznámou. Nesnívala o nej. Bola šťastná tam, kde bola a ako bola. Dodnes počujem jej štrngotavý, kamienkový smiech, keď mi hovorila, aby som sa nehnala za ilúziou, ale radšej plným priehrštím brala ponúkané šance.

„Keď do pomyselného cieľa došprintuješ alebo sa dokotúľaš, čo je v konečnom dôsledku úplne jedno, stihneš si uvedomiť akurát len to, že už dávno bojuješ o iné méty, spoluhráči v tvojom tíme sa vymenili alebo ty sama si prezliekla dres.“

„A nie sú sny a túžby motorom, čo nás ženie ďalej, robí lepšími, múdrejšími, skúsenejšími a vnímavejšími?“

„Možno, ale čo ak tu potom už nebudeme? Čo ak si život preflákaš snívaním, a keď sa zobudíš, bude na všetko neskoro?“

„Nemôžeš všetko zovšeobecňovať,“ oponovala som jej, „chceme predsa akcelerovať.“

„Veď sa nepozeraj, len konaj, ži, lietaj!“ zasmiala sa Ela a jej smiech skutočne pripomínal zvonkohru.

Pri jeho nákazlivosti mi došli argumenty o konečnosti našich životov. Nevymenila by som Elu a Karlu za nikoho na svete. Boli perfektné také, aké boli, v danom čase, priestore a spoločnosti.

Som poverčivá. Vždy som bola, ale tajná návšteva tajomnej pani Horskej otvorila dvere nepoznanému fenoménu urieknutí, negatívnej energie, porobení a celkovej karmickej dimenzie. Vo Veľkých Levároch na Záhorí, v dome s verandou, priedomím a paňou s fialovými vlasmi, ktorej z brady rastie pár šedivých chlpov, som pochopila, že všetko so všetkým súvisí.

Verím v amulety, v nešťastie, ktoré privolávajú čierne mačky, vo veštenie budúcnosti z kariet, v správnosť výberu partnera podľa postavenia v zverokruhu, podľa veľkosti palca na pravej ruke alebo aspoň podľa nájdenia štvorlístka, v kukanie kukučky, vykladanie snov a v to, že nikto sa v našom živote nevyskytne náhodne.

Už vôbec nie, ak tam zostane pekne dlho.

Karla s Elou sú u mňa na doživotie, aj keď naša mladosť preletela nespravodlivo rýchlo, je v zákrute spomienok a my tri sme dnes niekde úplne inde. Porodili sme deti, vytvorili domovy, sme úspešné, aj keď stále trochu márnotratné, vozíme sa na krásnych autách. Ženy milované aj zatracované, ktoré našli zázemie, vytvorili spolupatričnosť, zmierili sa so svojou identitou a boli aj skutočne šťastné.

Vrtkavosť a krátkodobosť tohto pocitu je ešte nepochopiteľnejšia ako fakt, že si ho nikdy neuvedomujeme v jeho prítomnosti. Vieme o ňom iba, keď je už nenávratne preč a zostali nám len spomienky.

Márne plačeme a prosíme Boha, aby nám vrátil čas, ochránil nás od krokov, ktoré by sme dnes urobili inak, a doprial nám ešte ten čarovný pocit šťastia.

Sľubujeme, modlíme sa, hrešíme, vyhrážame sa, že nabudúce si všetko rozmyslíme, rozpoznáme a užijeme, len aby sme dostali druhú šancu. Tých je však málo a zdá sa, že nie každý má na ne právo. Nám nezostane nič iné, len ísť ďalej a pripustiť si, že aj najhorúcejšie slzy raz vychladnú, napriek tomu, že sa nám to zdá nepredstaviteľné. Práve vtedy dávam mojej Ele za pravdu.

Niekedy som si hovorila, že mám oči len na plač. Dnes si vravím, že som sa v živote naplakala dosť. Chodila ako námesačná a dookola si kládla otázky začínajúce sa príslovkovým zámenom „prečo“.

Dnes viem, že na niektoré otázky odpovede neexistujú. Najlepšie je prestať sa pýtať, prestať donekonečna analyzovať.

Vyfabrikované problémy, ktoré systematicky zamestnávali moju myseľ, mi až po dlhých rokoch pomohli k zisteniu, že harmónia je ilúziou a spokojnosť treba hľadať v sebe a pre seba. Inak je všetko iba na dve veci: na nič a na zlú náladu.

Čudné.

Obraz ženy v zrkadle má veselé veľké hnedé oči s jemnými vejárikmi v kútikoch. Tou ženou som ja. Pozerá na mňa trochu prižmúrene, akoby mi nástojčivo musela pripomenúť, že roky utekajú a ani v tomto smere Boha neuprosím. Kedysi som žmúrila, lebo trochu privreté oči mi pripadali žiadostivejšie, boli mojou zbraňou zvodnosti a vraj nevedeli klamať. Dnes žmúrim už len vtedy, keď potrebujem zaostriť.

Pri časomiere našich životov nejde len o mňa, ale predovšetkým o Petra. On nazval moje oči studničkami hravosti s najteplejším tónom hnedej farby. Vedel sa utopiť v mojom náručí a šepkať mi do vlasov poetické hlúposti. Moje šťastie voňalo mentolovou čokoládou ako jeho dych, keď ma bozkával na pulzujúcej jamke v strede hrdla, kde sa spájajú kľúčne kosti.

Peter.

Moja láska. Moja jediná životná láska. Moje všetko.

Dozrela som a môj muž zostarol. Je medzi nami dvadsaťpäť rokov rozdiel a každým dňom cítime viac a viac, ako sa rútime do priepasti, ktorá nás od seba neúprosne oddeľuje. Ja, on ani spoločne nevieme zastaviť gravitačnú silu, zákon času a našich rozdielnych potrieb. Chceme, tak veľmi chceme, že občas z posledných síl natiahneme vystreté ruky jeden k druhému, ale vieme, tak stopercentne vieme, že sa už nikdy nespojíme v jedno, ktoré má rozdeliť len Pánboh.

Rozdelili sme si to sami.

Vydala som sa za Petra a plakala som mojej mame na pleci od šťastia, pretože som ho milovala ako nikoho pred ním. Ovládla ma otrocká poslušnosť, keď ma už len myšlienka na to, že budem jeho ženou, prikvačila hrdosťou. Nahradil mi otca, mužský vzor, chcel mi ukázať svet, preniesol by ma po ňom na pleciach, vtedy ešte silných a mužných, ale prosila som len o jediné: „Sľúb mi, že zomrieš až po mne.“

„Nebuď hlúpa, zlatko,“ usmial sa na mňa a vytrhal tak démonov neistoty z útrob môjho bytia.

„Moje prosby nemajú s hlúposťou alebo múdrosťou nič spoločné,“ zamračila som sa, „nechcem zostať sama.“

Ležali sme na gauči, pozerali čiernobiele filmy, popíjali Petrovo obľúbené francúzske bordeaux. Túlila som sa k nemu, pamätám sa, že vonku pršalo a z nášho plynového kozuba sálalo teplo. Držal ma v náručí, hladkal po vlasoch a nežne mi šepkal do ucha: „Zuzka, nemysli na to, čo bude. Sme tu a teraz. Sme spolu, sme jedno.“

„Peter...“

„Mon âme,“ vdýchol mi do vlasov po francúzsky.

Jeho slová boli olejom do motora mojej ľútostivosti a okamžite premastili slzotvorné kanáliky, na ktorých produkciu som sa nikdy nemohla sťažovať. Keď mi bolo smutno, od zúfalosti, zúrivosti, niekedy bezmocnosti a celkom určite od návalov radosti, pýchy, hrdosti.

„Potrebujem istotu,“ povedala som zastretým hlasom, „sľúb, že ma nikdy neopustíš.“

„Neopustím.“

„Bez teba by môj život nemal zmysel, a ak si môžem vybrať, chcela by som zomrieť v tvojom náručí.“

„Tak, ako si nemôžeš vybrať, ja sľubujem,“ povedal Peter presvedčivo.

„Prosím ťa, prosím,“ opakom ruky som si zotierala slzy.

Túlila som sa k nemu nástojčivejšie a bezbrannejšie.

„Nepros, láska.“

Nekomentoval moje nezmyselné otázky a dožadovanie. Dokonca to mal rád. Stále ma hladkal po vlasoch. Ležala som mu schúlená na hrudi, hlava sa mi dvíhala v pomalom rytme jeho pravidelného dychu. Poznal ma dokonale, bral si ma za ženu so všetkými mojimi úzkosťami a neutíchajúcou potrebou byť chránená.

„Sľúb, že sa o mňa vždy postaráš,“ naliehala som.

Z jeho blízkej fyzickej prítomnosti ma pichalo v boku od vzrušenia a skutočne som si želala len to, aby ma nikdy neprestal držať a vždy bol so mnou.

„Už stačí. Dám ti všetko, na čo si len spomenieš.“

„Nechcem nič, len teba.“

„Mňa už máš,“ pobozkal ma na šiju.

Milovala som ho. Nezištnou, čistou, spaľujúcou láskou.

Stále ho veľmi ľúbim. Milujem môjho starého Petra. Veselého, žiadostivého, živelného, mužného, sebaistého... Petra, ktorý zmizol. Neviem sa zmieriť s tým, že mi naňho zostali len spomienky a sivá, starnúca podobizeň. S mužom, ktorým sa vekom stal, žijem pod jednou strechou, stále spávam v jednej posteli, lebo predstava oddelených spální bola pre mňa absolutóriom, popravou nášho manželstva. Koľkokrát som však v noci, keď spánok nie a nie prísť, odišla do obývačky, pretože jeho prítomnosť ma vyrušovala ešte aj v rozmýšľaní! Prekážal mi jeho pravidelný dych, už len preto, že z neho sálala bezstarostnosť. Koho tým chcem oklamať – jeho, seba alebo ilúziu nádeje, že ešte patríme jeden druhému?

Som stratenejšia ako kedykoľvek predtým. Dnes, keď odo mňa závisia životy tých, ktorým som ich dala, je zo mňa iba malé dievčatko schúlené v Petrovom náručí. Už mi podobná pozícia ani nepristane, veď navonok mám všetko. Aj tie vrásky...

Rozmýšľam, či by mu prekážalo, keby som si našla mladšieho partnera. Desila som sa predstavy, že Peter by o mňa nebojoval. Kapituloval s takmer stopercentnou istotou. Mlčky, vo všetkej dôstojnosti by priznal svoju prehru s časom a nechal ma ísť. Neprosil by ma, aby som zostala, už nikdy by mi nepovedal, že som jeho všetko a že život bezo mňa nemá zmysel. Slovo by dodržal a postaral by sa o mňa. Bol by mojou vzdialenou súčasťou. Chlap nad vecou. Chlap, ktorý uznal, že láska vyprchala, tak si nechajme na ňu aspoň pekné spomienky a poďme ďalej.

Nebránil by ma. Nebránil by mi.

Držala som sa ho, no „zubami-nechtami“ a „ako o život“ sú slabé slová. Rozpoltená v útrobách, pretože tam kdesi som vedela, že náš rozchod by zabil mňa, a nie jeho. Nie celkom, ale vnútri. Chcela som sa za živý svet utvrdiť v myšlienke, že ma potrebuje. Chce. A má.

Odchodom by som zničila najkrajšie spomienky na muža, čo ma volal: „Zuzka, zlatko“.

Peter, môj pán. Dobre vedel, že ho nikdy neopustím, pretože moje oddané „áno“ bolo na večné veky.

Z dôstojného profesora sa stával starnúci muž, čo mi bolo predovšetkým ľúto. Som mladá žena žijúca v archaickom zväzku s veľmi staromódnym mužom. Mám, čo som chcela. Manželka a matka, ktorá si zabila vlastné ambície v úplnom zárodku. Nikdy som sa vďaka Petrovi nemusela pretĺkať lacnými podnájmami, vláčiť igelitky s nákupmi, šoférovať staré auto, požičiavať si a živoriť. Neodvážila som sa sťažovať kamarátkam, mame, nikomu, lebo moje starosti v porovnaní s ich by sa zdali malicherné.

Urobila by som všetko, len aby som nežila život svojej mamy a aby sa detstvo mojich detí ani len v kontúrach nepribližovalo k tomu môjmu.

Napriek tomu všetky materiálne a spoločenské benefity života s Petrom boli druhoradé, keď som cítila, že ma miluje a domov je pre mňa tam, kde je moja láska.

Dal mi postavenie, naučil ma počúvať a vždy bol ku mne zdvorilý. Moja odmena za to, že som nezažila bláznivú romantiku, bola veľkorysá – dobrý život.

Peter bol môj prvý a jediný milenec. Chlap, ktorý si v intímnostiach nepotreboval nič dokazovať pred sebou ani predo mnou. Jeho žiadostivosť ma vzrušovala, potreby tešili a jeho výkonnosť uspokojovala. Panoval našej posteli, určoval pravidlá a rozširoval mantinely, kedy a ako sa mu zachcelo či ako mu práve bolo po chuti. Našiel vo mne „tvárnu hmotu, z ktorej si vymodeloval kúsok svojho sveta“. Nepotrebovala som ho porovnávať, vyskúšať niečo nové, pretože milovanie s ním bolo opojné ako víno, a čím sme boli zrelší, tým bolo aromatickejšie.

Peter poznal moju dušu, vlastnil moje srdce a ovládal moje telo. Jediný pán, ktorý úplne a absolútne kraľoval môjmu bytiu.

Karla s Elou mi ho želali. Boli mi najbližšou rodinou a na názore ostatnej spoločnosti nám nezáležalo. S Petrom som bola úplná. Malomeštiaci mi ho závideli, lebo podľa nich som sa vydala pre peniaze. Jasné, však prečo iné? Najviac závideli a ohovárali tí, ktorí by to so mnou v momente menili. Falošne ma však tľapkali po pleciach a vraveli, ako dobre som spravila.

Keď som predtým prišla do kostola v pekných šatách, nikto si nevšimol mňa ani šaty. Keď som prišla do kostola v pekných šatách s Petrom, mňa si stále nevšímali, ale o mojich šatách a mojom mužovi hovorila celá farnosť. Utekali sme z provinčných mantinelov, Peter s vidinou jemu vlastnej blaženej anonymity bohéma a ja so snom o lepšej budúcnosti.

V čase najväčších odcudzení, ktoré nás prekvapili znenazdajky a celkom nepripravených, sme začali chodiť okolo seba, obchádzať sa a najradšej sme sa stratili, keď buchli vchodové dvere, čo naznačovalo, že ten druhý je v nebezpečnej niekoľkometrovej blízkosti.

Neštekali sme na seba ako psy, lebo Peter vždy zachoval dekórum. Chcela som ho krikom a búchaním do hrude prebudiť, zastaviť čas, ktorý mi ho menil pred očami, ale nikdy som ani len nezvýšila hlas. S ním sa nedalo hádať. Iba jeden jediný raz som ho prinútila, aby prejavil iné ako diplomatické emócie. Už neviem, ako sa to začalo, niečo som mu vyčítala a on len ticho povedal: „Prestaň, Zuzka.“

„Zobuď sa, prosím ťa. Čo si myslíš? Už ďalej nevládzem.“

„Nie, ty sa zobuď. Nič sa nezmenilo. Ja som rovnaký, deti sú rovnaké, náš život je stále rovnaký, iba ty všetko zrazu vidíš ako pekelne zlé.“

„A ty to nevidíš? Si načisto slepý?“

„Nie som. Ak dovolíš, idem do pracovne, keď nemáš pre mňa milého slova.“

„Nechceme vedľa seba dožiť ako dve múmie. Možno dramatizujem, ale naše občasné mlčanie prerástlo do nekonečného ticha. Som tu ako pochovaná zaživa.“

„Nepreháňaj.“

„Nezdá sa mi, že preháňam,“ vyprskla som ešte naposledy.

Neschopná stotožniť sa s faktom, že jeho dych už dávno nevonia mentolom a čokoládou, frustrovaná s veľmi hmlistou predstavou budúcnosti, chcela som svojho starého Petra. Nič iné. Iba muža, môjho muža.

Pozrel na mňa spoza okuliarov s kosteným rámom chladným pohľadom a bez štipky nehy povedal: „Hovno.“

Nebohoval, nekristoval, nezúril. Smial sa mi do očí, hoci viem, že aj jemu bolo ľúto. Naša láska nás najprv zachvátila, potom veľmi dlho zvierala a postupne prešla do priateľstva a vzájomnej úcty. Pretiekla nám pomedzi prsty a počas tých dvadsiatich spoločných rokov sme si ani nevšimli, že úplne vyprchala.

Peter už nebol môj hrdina. Nezaoberala som sa svojou pozíciou v jeho živote, pretože som si ňou bola čertovsky istá, až pokiaľ ma po hlave netreslo jeho prvé: „Hovno.“

Hovno od muža, ktorý v živote nezahrešil, smrdelo ako celá žumpa a zanechalo vrásku pochybnosti o tom, či náš život nebol len klamlivou ilúziou. Odcudzenie od centra môjho vesmíru, ktorému som porodila dve deti, mi rozorvalo vnútro, až nakoniec ostala len prázdnota.

Peter bol zvláštnym hermafroditom otca, milenca, partnera a mentora. S milimetrovou odchýlkou určil súradnice môjho bytia a zahrnul ma tým, po čom som celý život túžila – vedome alebo nevedome.

Mala som lásku zrelého muža, nech už bolo jeho postavenie na mojej šachovnici života akékoľvek. O pozornosť dlhodobo ochudobňovaná, ovila som sa okolo Petra ako popínavá liana v pralese jeho túžby.

Nemám na svete nikoho iného, len jeho.

Nepripustím, že z lásky sa stala láskavosť a jediným dôvodom, prečo sme spolu, sú naše deti a isté pohodlie. Navonok nám nič nechýba. Sme materiálne zabezpečení, citovo vyprahnutí, spoločensky uznávaní, on s kariérou a ja s chybou v procesore, pretože neviem, čo sú skutočné problémy. Ako mu dokážem, že ešte ani zďaleka nie je koniec? Potrebujem žiť, chcem lietať, otvoriť každú príležitosť, ako keby zajtrajšok nemal nikdy prísť, a milovať.

Tak veľmi chcem ešte milovať.

II.
Bohémsky život sa nikdy
nekončí

Prišla som domov zPetrinej školy aodpani Rajeckej, ktorá sa mi starala oPaulu, ako každé ráno, astála som uprostred obývačky. Nastole ma čakal neumytý riad odraňajok, vpráčovni dva koše špinavej bielizne, vkuchyni prázdna chladnička, ktorú predvíkendom musím dozásobovať, anáš pes Spooky.

Ešte aj ten bol taký voľne pohodený depresák. Zašla som dogaráže, že vyložím zauta minerálky, ktoré som ráno poceste kúpila vsupermarkete, arozsvietila som nachodbe. Rovno predveľkým zrkadlom vkrásnom zlatom ráme. Kúpili sme ho nasvadobnej ceste vofrancúzskom Nice.

Vhornom rohu je stále zastrčená vysušená levanduľa. Vlastnoručne sme ju trhali naplantážach vProvensalsku. Vôňa už dávno vyprchala, ale spomienky zostali. Levanduľová starožitnosť. Všetko vmojom dome bolo staršie ako ja, krásne azachované, ale zároveň nemoderné, opotrebované. Presne ako úsmev, ktorým som sa naseba usmiala. Zodrazu vofrancúzskom zrkadle namňa pozerala žena – krásna azachovaná, ale nemoderná aopotrebovaná.

Jogíni tvrdia, že najväčšou slabosťou človeka je, keď nevie vydržať sám sosebou, aže naše telo je domovom predušu, apreto sa oň máme čo najlepšie starať. Neopúšťať sa.

Vbehu nadlhé trate plnom zradných šprintov sa vyklusávanie neoplatí.

„Ale ja už držím sama tak dlho, že dlhšie sa už nedá,“ povedala som svojmu obrazu.

Hlas sa rozozvučal vdome, akoby mi ozvena zprázdnych miestností dala zapravdu.

Bezmyšlienkovito som zhasla nachodbe, ešte raz som sa usmiala naobraz vzrkadle aodišla dogaráže. Vybrala som minerálky, rozrezala plastové obaly anaukladala som fľaše napolicu vgaráži.

Máme dve dcéry.

Petra je vernou kópiou otca, ambiciózna, trochu chladná, introvertná školáčka, ktorá len veľmi zriedkavo prejavuje emócie prináležiace jej veku. Hrá naklavíri poctivo, nie prenesplnené ambície rodičov, ale pretože sama chce. Pravdepodobne vyštuduje operný spev alebo prinajmenšom bude klavírna virtuózka. Hovoria onej, že má talent odBoha.

Paulína, voláme ju Paula, je ešte maličká, nemá ani tri roky. Býk vzverokruhu, ale blíženec vpovahe, rozdvojená osobnosť, cezdeň diabol, vnoci anjel. Bude znej, ako zPetra, človek svojho Boha.

Medzi dcérami je rozdiel šesť rokov, pretože Peter prekočovný spôsob života adravú kariéru chcel, aby Petra zostala jedináčikom. Navyše pokomplikáciách vprvom tehotenstve šance nadruhé dieťa boli mizivé.

Trpela som tehotenskou cukrovkou, zčoho vyplývala prísna diéta. Mala som oslabený kŕčok maternice ahrozil mi predčasný pôrod, nadôvažok som sa zaosem mesiacov vyvracala zľudskej podoby. Petra sa narodila plánovaným cisárskym rezom vtridsiatom šiestom týždni, okamžite ju dali doinkubátora aklasifikovali ako hranične nezrelé dieťa. Mala problémy sdýchaním audržaním telesnej teploty. Popočiatočnom strachu spojenom stermolôžkom, modrým svetlom vinkubátore, nepretržitým kardiomonitorovaním sme sa podvoch týždňoch vnemocnici šťastní ponáhľali domov.

Zaprisahávala som sa, že už nikdy viac. Trvalo mi dva roky, kým som prestala priPetre načúvať jej dychu vnoci, panikovať prikaždom šume zpostieľky astala som sa opäť ženou môjho muža. Stál primne ako skala, ubezpečoval ma, že som stále jeho zlatko. Vživočíšnom strachu odieťa som nevenovala pozornosť jeho objatiam, ktoré sa zmenili zožiadostivých naotcovsky upokojujúce, anepripisovala som význam tomu, že sa nedožaduje, nesnaží, nezvádza.

Mám si vyčítať, že som dala prednosť dieťaťu predmužom? Každá jedna by predsa urobila to isté. Kde vtedy bola babka bylinkárka zVeľkých Levár, ktorá by ma poumývala čarovnou esenciou očisťovania, aby som sa zobudila zurieknutia. Možno namňa stačilo len žmurknúť, povedať rozprávku osile mesačnej vody aveľavýznamne tak naznačiť, že môj muž ma potrebuje.

Ako ženu.

Myslela som si, že mi dáva čas. Neušiel mi kmilenke, nedal sa zviesť mladou študentkou, ale zpríležitostnej fľašky dobrého bordeaux, ktoré obľuboval, sa stal pravidelný pohárik kvečeri. Svoju „francúzsku klasiku“ nenechal vyprchať priponocovaniach nadprekladmi vpracovni. Pridali sa ktomu cigarety, aj keď len občas, no fľaška vína, možno dve, padla každý večer. Vzdialil sa, nie dofrancúzskych viníc, ale doinej galaxie ačasopriestoru. Bol namíle ďaleko.

Ja som žila prízemne – vplienkovom svete superchorľavého decka.

Raz, zobudila som sa uprostred noci, prebudená ženskosť ažiadostivé telo mi nedali spať. Nebol primne. Normálne som sa potešila, pretože ma zrazu nič nebolelo, ibaže prešlo toľko času. Petra spala, ešte som ju prikryla achvatne sa obliekla dočipkovej saténovej košieľky, ktorá ležala vskrini, zabalená všuchotavom papieri. Kúpil mi ju vParíži asi predrokom. Namiesto potešenia som vtedy naneho nakričala, že nemyslí nanič, len naseba. Kto bol sebec, ja alebo on?

Prekefovala som si vlasy azápästia pokvapkala parfumom.

Našla som ho zaboreného dopapierov vabsolútnom tichu. Podišla som celkom blízko, postála chvíľu, aby som sa odhodlala, apotom som ho zozadu objala: „Chýbaš mi.“

„Aj ty mne, mon âme,“ pomrvil sa nastoličke anepohnuto čakal.

Obišla som ho, sadla si mu nakolená. Nie rovno obkročmo, aj keď som sa stou myšlienkou pohrávala. Trochu som sa ostýchala azároveň som chcela, aby bol pánom on. Vždy avšade. Aj vjeho pracovni.

Zložila som mu okuliare azašepkala doucha, tak, aby mi nevidel dotváre: „Poď sa somnou milovať. Chcem ťa.“

„Aj ja ťa chcem, zlatko, je to už tak dávno,“ povedal Peter zastretým hlasom.

Vyzeral unavený. Niekoľkodňové strnisko natvári ho robilo ešte starším atrochu zanedbaným. Milovali sme sa nazemi, nastoličke anastole vjeho pracovni, vlieval sa domňa, dovšetkých mojich pórov. Spoločne sme zložili symfóniu, ktorú dôkladne dirigoval celé roky prežité vjeho pavlačovom byte vcentre Bratislavy.

„Keď dopomyselného cieľa došprintuješ alebo sa dokotúľaš, čo je vkonečnom dôsledku úplne jedno, stihneš si uvedomiť akurát len to, že už dávno bojuješ oiné méty, spoluhráči vtvojom tíme sa vymenili alebo ty sama si prezliekla dres.“

Ela mala pravdu. Dnes som si istá...

Každoročne počas sviatkov sme takmer kultovo chodievali navianočné trhy naHlavnom námestí avjednom zostánkov si kúpili drevenú hviezdu. Zababušení doseba akožuchov sme sa prechádzali námestím pomedzi borovice, klobásy avarené víno aja som nakaždej polnočnej omši vModrom kostolíku ďakovala Bohu, že ho mám.

Peter veľa cestoval, diplomatické zákazky sa mu hrnuli jedna zadruhou. Svet ho potreboval prebezpečnosť ajeho nadanie. Objavil sa doma, len aby si vybavil potrebné záležitosti nafakulte. Znášho pravidelného sexu sa odčarovnej noci vjeho pracovni stali výbuchy podivnej fyzickej aktivity. Už vtedy som hľadela dotváre, ktorá až nápadne vráskavela, amilovala som srdce, ktoré tvrdlo achorľavelo. Bohém Peter však ignoroval občasné nevoľnosti, klekárovi nechodil azdravotnú prehliadku mu pro forma urobil najlepší kamarát.

Zavolali mi zfakulty, že ho odviezla sanitka, pretože sa sťažoval napichľavú bolesť vprsiach. Nemal ani päťdesiat štyri rokov. Neschopná šoférovať, zavolala som si taxík ahnala sa naKramáre. Peter bol vdobrých rukách, všade mal kamarátov, spolužiakov, poznal celú Bratislavu. Snajlepším srdciarom naSlovensku chodievali navíno doStarého Mesta kAnjelom aSilvestra sme trávili uňho, nachalupe naDonovaloch. Jano, teda primár Suchý, ma čakal apotvrdil podozrenie nainfarkt.

„Ahoj, ako mu je?“ opýtala som sa, keď zatvoril dvere nakancelárii primára.

Sterilné prostredie nemocnice aštipľavo vydezinfikovaný vzduch mi liezli podkožu. Striasla som sa. Dá sa vôbec zvyknúť nato, že niečou každodennou povinnosťou je zachraňovať ľudské životy? Ako mojou ísť sPetrou nahodinu klavíra alebo upiecť bábovku.

„Ahoj, Zuzi, posaď sa,“ ponúkol mi stoličku.

„Ďakujem,“ odvetila som trochu neprítomne.

„Našťastie mal poškodenú iba malú časť svaloviny vzadnej časti srdca. Ľavá komora, ktorá zabezpečuje rozvod krvi doorganizmu, zostala neporušená.“

„Infarkt?“

„Áno,“ odpovedal priamo.

„Bože,“ vydýchla som.

„Vstrekol som mu silnú dávku morfia proti bolesti anitroglycerín, aby sa mu rozšírili cievy.“

„Čo budeme teraz robiť? Dostane sa ztoho, však?“ opýtala som sa zúfalo.

Najlepší kamarát môjho muža vyzeral výborne. Nadšený lyžiar atenista, športoval prikaždej možnej príležitosti, navyše vharmonickom zväzku sTáňou žil už takmer tridsať rokov. Teda navonok. Napodiv, nemal milenky on, ale Táňa mala milencov. Takisto nadšená lyžiarka atenistka, svýbornou postavou. Večná neprítomnosť jej muža primára bola iba bonusom. Svoje záležitosti si vybavovala diskrétne, decentne. Žiadne orgie smladými bratislavskými zajačikmi, ako bolo vmóde ubohatých unudených paničiek.

Jano mal nastole fotku svojich dvoch dospelých dcér. Jedna študovala vŠtátoch, druhá voFrancúzsku.

„Naša Petra nie je ešte ani prváčka,“ povedala som viac preseba ako preneho.

„Neboj sa, dostane sa ztoho,“ čítal mi myšlienky.

„Dáš si kávu?“

„Nie, ďakujem. Káva je posledné, načo myslím. Pijem ju čoraz menej.“

„Naozaj? Všetko bude dobré,“ pozrel namňa azvraštil čelo.

„Povedz mi pravdu, Peter nikoho nemá, len mňa. Urobím všetko, čo bude treba.“

„Viem. Vidíš, mal by si uvedomiť, čo všetko vtebe má. Si hotový poklad. Sám by to možno nezvládol. Neboj sa. Som si stopercentne istý, že má predsebou dlhý život. Budete však musieť urobiť pár zmien, to závisí odteba, drahá,“ odmlčal sa apohladil ma cezstôl pozopnutých rukách.

„Nestraš ma, prosím ťa.“

„Neboj sa.“

„Tak čo mám robiť? Bude ma poslúchať, aj keby neviem čo bolo.“

„Musíš ísť naňho opatrne, je teraz trochu slabý.“

„Áno.“

„Okamžite musí začať sozdravšou životosprávou. Dnešná príhoda je výstrahou, že sbohémskym životom je koniec.“

„Veď ja mu to hovorím už dávno. Stále si berie viac aviac práce, cestuje, prekladá ako šialený, navyše stále učí.“ Onašom súkromí som mlčala.

„Aj stým je koniec. Potrebuje pokoj.“

„Neviem, či oddych prijme. Nedá sa sním otom ani hovoriť. Veď ho poznáš. Vyššie záujmy, svetová diplomacia,“ pokrčila som bezradne plecami.

„Urobím mu angioplastiku srdca. Zavediem tenkú špirálku, aby zabránila opätovnému zúženiu cievy. Zaradím si ho dosvojho osobného kardiologického programu, ale prvoradé budú aktívny pohyb načerstvom vzduchu azdravá životospráva.“

„Sám vieš najlepšie, ako žije. Povedz mi, či si ho videl raz lyžovať uteba nachalupe?“

„Vidíš, chalupa. Dobrý nápad.“

„Čo máš namysli? Keď mu povieš chalupa, jeho prvá asociácia je šestka francúzskeho vína.“

„Máš pravdu,“ usmial sa nadmojou prozaickou analýzou apokračoval, „ochvíľu je koniec školského roka, dokončí si veci nafakulte, zoberiete Petru apôjdete nadva mesiace nachalupu. Dostane to odo mňa ako príkaz.“

„Som zvedavá.“

„Neboj sa, zariadim, vybavím, podpíšem...“

„Nateba dá. Aj tak potrebujeme zmenu. Zacelý rok sme sa zBratislavy nedostali. Peter veľa cestoval aprednášal.“

„Dohodnuté. Postarám sa oto. No, aty teraz utekaj zaním,“ primár sa postavil anaznačil mi, že môžem odísť.

„Dobre,“ odvetila som poslušne namiesto pozdravu.

„Ahoj, Peter,“ pobozkala som ho naústa.

„Budeš? Azda budeme, vychováme...“