Start

DAN BROWN

DA VINCIHO KÓD

IKAR

S ešte hlbšou vďakou

venujem Blythe.

POĎAKOVANIE

Predovšetkým sa chcem poďakovať svojmu priatagenteľovi a editorovi Jasonovi Kaufmanovi, ktorý s vervou pracoval na tejto knihe a chápal, o čom vlastne je, a vzácnej Heide Langovej, neobyčajne schopnej literárnej agentke a vernej priateľke. Mimoriadne vďačný som všetkým pracovníkom vydavateľstva Doubleday za ich veľkorysosť, vieru a pomoc, najmä Billovi Thomasovi a Stevovi Rubinovi, ktorí tejto knihe verili od začiatku. Ďakujem aj svojim prvým fanúšikom vo vydavateľstve Michaelovi Palgonovi, Suzanne Herzovej, Janelle Moburgovej, Jackie Everlymu a Adrienne Sparksovej, talentovaným ľuďom z obchodného oddelenia vydavateľstva, a Michaelovi Windsorovi za fantastickú obálku.

Za veľkorysú pomoc pri štúdiu materiálov pre túto knihu sa chcem poďakovať Múzeu Louvre, francúzskemu Ministerstvu kultúry, Projektu Gutenberg, Bibliothèque Nationale, Knižnici gnostickej spoločnosti, oddeleniu štúdia malieb a dokumentačnému oddeleniu v Louvri, Kráľovskému observatóriu v Greenwichi, Londýnskemu archívu, Archívu listín vo Westminsterskom opátstve, Johnovi Pikovi a Federácii amerických vedcov a piatim členom Opus Dei (trom aktívnym a dvom bývalým), ktorí sa so mnou podelili o pozitívne i negatívne skúsenosti s pôsobením v tejto organizácii.

Ďakujem aj kníhkupectvu Water Street Bookstore, ktoré vypátralo množstvo cenných titulov potrebných na napísanie tejto knihy, ďalej svojmu otcovi, učiteľovi matematiky a spisovateľovi Richardovi Brownovi, ktorý mi vysvetlil zlatý rez a Fibonacciho postupnosť, Stanovi Plantonovi, Sylvii Baudeloqueovej, Petrovi McGuiganovi, Francisovi Mclnerneymu, Margie Wachtelovej, André Vernetovi, Kenovi Kelleherovi z Anchorball Web Media, Care Sottakovej, Karyn Pophamovej, Esther Sungovej, Miriam Abramowitzovej, Williamovi Tunstallovi-Pedoeovi a Griffinovi Woodenovi Brownovi.

A pretože veľká časť tejto knihy je venovaná posvätnému ženstvu, dopustil by som sa veľkej nedbanlivosti, keby som nespomenul aj dve neobyčajné ženy, ktoré hrajú v mojom živote významnú úlohu: moju matku, živiteľku, spisovateľku a hudobníčku Connie Brownovú a moju manželku Blythe, historičku umenia, maliarku, moju prvú editorku a bezpochyby najtalentovanejšiu ženu, akú som poznal.

FAKTY

Priorstvo Sionu, tajná európska spoločnosť založená roku 1099, skutočne existuje. Parížska Bibliothèque National objavila roku 1975 pergameny známe ako Les Dossiers Secrets, v ktorých sú zaznamenaní mnohí členovia Priorstva Sionu vrátane sira Isaaca Newtona, Sandra Botticelliho, Victora Huga a Leonarda da Vinci.

Vatikánska prelatúra známa ako Opus Dei je hlboko nábožná katolícka sekta, ktorá nedávno vyvolala rozruch vďaka správam o vymývaní mozgov, nátlaku a nebezpečných praktikách známych ako „umŕtvovanie tela“. Táto organizácia prednedávnom dokončila výstavbu svojho centra na Lexington Avenue 243 v New York City v hodnote 47 miliónov dolárov.

Všetky umelecké diela, dokumenty a tajné obrady spomínané v tomto románe sú reálne.

ÚVOD

MÚZEUM LOUVRE, PARÍŽ

22.46 HOD.

Známy kurátor Jacques Saunière sa tackal klenutou chodbou Veľkej galérie v Louvri. Chytil sa najbližšieho obrazu, ktorý videl. Bol to Caravaggio. Sedemdesiatšesťročný starec sa kŕčovito držal pozláteného rámu a ťahal ho k sebe, až strhol majstrovské dielo zo steny a spadol na chrbát, prikrytý veľkým plátnom.

Ako predvídal, neďaleko od neho s dunením padla oceľová mreža a znemožnila prístup ostatným pracovníkom múzea. Parkety sa zachveli. V diaľke začalo zvoniť poplašné zariadenie.

Kurátor chvíľu ležal na zemi, lapal dych a zvažoval svoju situáciu. Ešte žijem. Odplazil sa spod veľkého plátna a očami hľadal nejaký výklenok, kde by sa ukryl.

V mrazivej blízkosti sa ozval akýsi hlas: „Nehýbte sa.“

Kurátor na rukách a na kolenách zmeravel a pomaly obrátil hlavu.

Za nepreniknuteľnou mrežou, iba päť metrov od neho, stál chlap ako hora, ktorý naňho hľadel pomedzi oceľové tyče. Mal široké plecia, pokožku bledú ako duch a riedke biele vlasy. Dúhovku mal ružovú, zreničky tmavočervené. Albín vytiahol z kabáta pištoľ a namieril ju pomedzi tyče priamo na kurátora. „Nepokúšajte sa ujsť.“ Jeho prízvuk sa nedal identifikovať. „A teraz mi povedzte, kde to je.“

„Už som vám povedal,“ zajachtal kurátor, bezmocne kľačiac na dlážke galérie. „Neviem, o čom hovoríte!“

„Klamete.“ Muž naňho bez pohnutia upieral zrak, len prízračné oči sa mu leskli. „Vy a vaši spoločníci máte niečo, čo vám nepatrí.“

Kurátor pocítil, ako mu v tele stúpa adrenalín. Ako je možné, že to vie?

„Dnes v noci sa tá vec dostane do rúk ľuďom, ktorým patrí. Povedzte mi, kde je, a nezomriete.“ Muž namieril zbraň na kurátorovu hlavu. „Ste ochotný kvôli tomu tajomstvu aj zomrieť?“

Saunière nemohol dýchať.

Muž sklonil hlavu a pozrel na hlaveň svojej pištole.

Saunière zodvihol ruky. „Počkajte,“ povedal pomaly. „Poviem vám, čo chcete vedieť.“ Kurátor starostlivo volil slová. Lož, ktorú povedal, mal už vyskúšanú... a zakaždým sa modlil, aby ju nemusel vysloviť.

Keď kurátor dohovoril, útočník sa arogantne usmial. „Áno. Presne to mi povedali aj tí ostatní.“

Saunièra myklo. Ostatní?

„Aj tých som našiel,“ pokračoval obor posmešne. „Všetkých troch. Povedali presne to isté, čo vy.“

To nie je možné! Pravá identita kurátora a identita ostatných troch sénéchaux bola takmer taká posvätná ako staré tajomstvo, ktoré chránili. Saunière si uvedomil, že jeho sénéchaux museli v súlade s prísnymi pokynmi povedať pred smrťou tú istú lož. Bola to súčasť zmluvy.

Útočník naňho znovu namieril zbraň. „Keď zomriete, pravdu budem poznať iba ja.“

Pravda. Kurátor si okamžite uvedomil hrôzu celej situácie. Ak zomriem, pravda bude navždy stratená. Inštinktívne sa prikrčil.

Ozval sa výstrel a kurátor pocítil v bruchu pálčivú bolesť. Padol dopredu. Usiloval sa premôcť bolesť. Pomaly sa prevalil a pomedzi tyče pozrel na útočníka.

Muž teraz mieril Saunièrovi na hlavu.

Saunière zavrel oči a v hlave mu vírili myšlienky plné strachu a ľútosti.

Ozvalo sa prázdne cvaknutie.

Kurátor otvoril oči.

Muž pozrel na svoju zbraň a takmer vyzeral, akoby ho to pobavilo. Siahol po náboj, no potom, keď sa so samoľúbym úsmevom pozrel na Saunièrovu krv, akoby si to rozmyslel. „Tu som skončil.“

Kurátor sa pozrel na svoje brucho a na bielej ľanovej košeli, len niekoľko centimetrov pod hrudnou kosťou, zbadal dierku po guľke orámovanú malým krúžkom krvi.

Žalúdok. Bolo priam kruté, že guľka minula srdce. Kurátor, veterán la Guerre d’Algérie, vedel, čo znamená dlhé umieranie. Bude trvať nekonečných pätnásť minút, kým mu žalúdočné kyseliny preniknú do hrudného koša a pomaly ho znútra otrávia.

„Bolesť je dobrá, monsieur,“ povedal muž.

Potom odišiel.

Keď Jacques Saunière osamel, znovu uprel zrak na oceľovú mrežu. Bol v pasci. Mreža sa bude dať znovu otvoriť až o dvadsať minút. Kým ho dovtedy niekto nájde, bude už mŕtvy. No strach, ktorý ho teraz premkol, bol oveľa väčší než strach zo smrti.

Musí odovzdať tajomstvo.

Usiloval sa postaviť a predstavil si troch zavraždených spoločníkov. Myslel na generácie tých pred nimi... na poslanie, ktoré im bolo zverené.

Neporušená reťaz poznania.

A teraz, napriek všetkým opatreniam... napriek všetkým bezpečnostným zariadeniam... bol Jacques Saunière odrazu jediným článkom tejto reťaze, jediným strážcom jedného z najväčších tajomstiev tohto sveta.

Roztrasene sa postavil.

Bol vo Veľkej galérii ako v pasci a pochodeň mohol odovzdať iba jedinému človeku na svete. Zadíval sa na steny svojho nádherného väzenia. Zdalo sa mu, že najslávnejšie obrazy sveta sa naňho usmievajú ako starí priatelia.

Zatínajúc zuby od bolesti pozbieral všetky svoje sily a schopnosti. Vedel, že nesmierna úloha, ktorú má pred sebou, si vyžiada každú sekundu života, ktorá mu ešte ostáva.

1

Robert Langdon sa pomaly zobudil. V tme drnčal telefón – bolo to slabé, neznáme zvonenie. Naslepo sa načiahol za stolnou lampou a rozsvietil. Keď sa s prižmúrenými očami rozhliadol, uvidel prepychovú renesančnú spálňu s nábytkom z čias Ľudovíta XVI., freskami pomaľované steny a obrovskú mahagónovú posteľ pre štyroch ľudí.

Kde to, dočerta, som?

Na žakárovom župane visiacom na vyrezávanom stĺpiku postele bol vyšitý monogram: HOTEL RITZ, PARÍŽ.

Pomaly mu začínalo svitať.

Zdvihol slúchadlo. „Haló?“

„Monsieur Langdon?“ ozval sa mužský hlas. „Dúfam, že som vás nezobudil.“

Langdon ospalo pozrel na hodiny na nočnom stolíku. Pol jednej v noci. Spal iba hodinu a cítil sa ako mŕtvy.

„Tu je recepcia, monsieur. Ospravedlňujem sa, že vás ruším, ale máte návštevu. Vraj je to naliehavé.“

Langdon bol stále zmätený. Návšteva? Očami zablúdil na skrkvaný informačný letáčik na nočnom stolíku.

AMERICKÁ UNIVERZITA V PARÍŽI
s neobyčajným potešením organizuje
VEČER S ROBERTOM LANGDONOM,
PROFESOROM NÁBOŽENSKEJ SYMBOLIKY
NA HARVARDOVEJ UNIVERZITE

Langdon si vzdychol. Dnešná prednáška – premietanie diapozitívov o pohanských symboloch ukrytých v kameňoch Chartreskej katedrály – zrejme vyviedla z miery konzervatívnejších vedcov v publiku. Najskôr ho vyňuchal nejaký religionista a chce mu povedať svoje.

„Prepáčte,“ povedal Langdon, „ale som unavený a –“

„Mais, monsieur,“ prerušil ho vrátnik a stíšil hlas do naliehavého šepotu. „Váš hosť je veľmi významný človek.“

Langdon sa trochu zarazil. Vďaka svojej knihe

o náboženských maľbách a symboloch sa stal v umeleckom svete nechcenou celebritou a vlani, po incidente vo Vatikáne, o ktorom sa písalo na celom svete, jeho popularita ešte vzrástla. Odvtedy sa k nemu valil nekonečný prúd márnomyseľných historikov a milovníkov výtvarného umenia.

„Buďte taký láskavý,“ povedal Langdon a usiloval sa rozprávať zdvorilo, „spýtajte sa toho človeka, ako sa volá, vypýtajte si od neho telefónne číslo a povedzte mu, že sa mu pokúsim zavolať v utorok pred odchodom z Paríža. Ďakujem.“ Zavesil skôr, ako mohol recepčný protestovať.

Langdon sa posadil a zamračene sa pozrel na Príručku pre hosťa, ktorú mal na čítanie v posteli a ktorá sa začínala chvastavou vetou: V meste nočných svetiel, a najmä v parížskom hoteli Ritz spí človek ako bábätko. Obrátil sa a unavene sa pozrel do veľkého zrkadla na druhom konci izby. Videl tam neznámeho strapatého a unaveného muža.

Potrebuješ dovolenku, Robert.

Minulý rok ho veľmi poznačil, ale Langdon neoceňoval, že mu to zrkadlo potvrdzuje. Jeho zvyčajne prenikavé modré oči dnes vyzerali mútne a unavené. Silnú čeľusť a bradu s jamkou pokrývalo tmavé strnisko. Od slúch nahor postupovala sivá púšť a pomaly pohlcovala húštinu hustých čiernych vlasov. Hoci mu kolegyne vraveli, že sivé vlasy iba zvýrazňujú jeho intelektuálsku príťažlivosť, on vedel svoje.

Keby ma tak teraz videli redaktori Boston Magazinu.

Minulý mesiac ho Boston Magazine na jeho veľké rozpaky zaradil medzi desať najzaujímavejších osobností mesta – pochybná pocta, vďaka ktorej si od svojich kolegov na Harvarde vyslúžil množstvo posmeškov. Dnes večer, päťtisíc kilometrov od domova, sa pri prednáške vynorila táto pocta ako prízrak.

„Dámy a páni...“ oznámila hostiteľka nabitému Pavilónu Dauphine na Americkej univerzite v Paríži, „nášho dnešného hosťa netreba predstavovať. Napísal množstvo kníh: Symbolika tajných siekt, Umenie iluminátov, Stratený jazyk ideogramov, a keď poviem, že napísal knihu Náboženská ikonológia, viem, o čom hovorím. Z týchto učebníc sa učia mnohí z vás.“

Študenti v obecenstve horlivo prikyvovali.

„Pôvodne som vám ho chcela predstaviť tak, že vám vyrozprávam jeho pôsobivý životopis. Ale...“ šibalsky pozrela na Langdona, ktorého usadili na pódiu. „Jeden divák mi však pred chvíľou dal niečo oveľa... zaujímavejšie.“

Zodvihla výtlačok Boston Magazinu.

Langdon sa prikrčil. Kde to, dočerta, vyhrabala?

Hostiteľka začala čítať náhodne vybraté úryvky z toho stupídneho článku a Langdon mal pocit, akoby sa čoraz hlbšie prepadával do kresla. O chvíľu sa obecenstvo začalo uškŕňať, no nezdalo sa, že by tá ženská mienila prestať. „A to, že pán Langdon odmietol verejne komentovať svoju nezvyčajnú úlohu vo vlaňajšom vatikánskom konkláve, len zvyšuje náš záujem o jeho osobu.“ Hostiteľka sa rozhodla vyburcovať obecenstvo. „Chcete vedieť viac?“

Dav začal tlieskať.

Nech ju už niekto zastaví! prosil v duchu Langdon, keď sa žena znovu pohrúžila do článku.

„Hoci profesor Langdon možno nie je považovaný za takého fešáka, akými sú niektorí mladší ocenení, tento vyše štyridsaťročný akademik má aj čosi viac než len čaro učenca. Jeho výnimočný zjav zvýrazňuje neobyčajne hlboký barytón, ktorému jeho študentky hovoria ,čokoládka pre uši‘.“

Celá sála sa rozosmiala.

Langdon sa silene usmial. Vedel, čo príde teraz – štipľavá veta o „Harrisonovi Fordovi v škótskom harrise“ – a pretože dnes večer, ktorého mal byť hlavnou postavou, chcel mať aj naďalej na sebe nohavice zo škótskeho tvídu zvaného harris a rolák, rozhodol sa zasiahnuť.

„Ďakujem vám, Monique,“ povedal Langdon, vstal skôr, ako mal, a odviedol ju z pódia. „Redaktori Boston Magazinu majú neobyčajne veľkú fantáziu.“ S rozpačitým povzdychom sa obrátil k obecenstvu. „A keď zistím, kto z vás dal našej hostiteľke ten článok, napíšem na konzulát, aby ho dali vyhostiť z krajiny.“

Obecenstvo sa zasmialo.

„Tak teda, ako iste viete, dnes večer mám hovoriť o tom, akú moc majú symboly...“

Ticho Langdonovej hotelovej izby znovu narušilo zvonenie telefónu.

S neveriackym povzdychom zdvihol slúchadlo. „Áno?“

Ako očakával, bol to recepčný. „Pán Langdon, veľmi sa vám ospravedlňujem. Chcem vás len informovať, že váš hosť je na ceste do vašej izby. Mal som pocit, že by som vás mal na to upozorniť.“

Langdona akoby obliali studenou vodou. „Vy ste ho poslali do mojej izby?“

„Ospravedlňujem sa, monsieur, ale takéhoto človeka... nemám právo zadržať.“

„Kto to vlastne je?“

Ale recepčný už položil.

Takmer vzápätí sa ozvalo silné búchanie na dvere.

Langdon neisto skĺzol z postele a pocítil, ako sa mu prsty na nohách zabárajú do koberca zo Savonnerie. Obliekol si hotelový župan a zamieril k dverám. „Kto je to?“

„Pán Langdon? Musím s vami hovoriť.“ Muž hovoril po anglicky s francúzskym prízvukom – ostro a autoritatívne. „Som nadporučík Jérôme Collet z Ústredného riaditeľstva justičnej polície.“

Langdon mlčal. Justičná polícia? Francúzska justičná polícia bola drsnejšou obdobou americkej FBI.

Odchýlil dvere, ale bezpečnostnú retiazku nevytiahol. Tvár, ktorú mal pred sebou, bola chudá a vyumývaná. Muž bol nezvyčajne štíhly a oblečený v oficiálnej modrej uniforme.

„Smiem vojsť?“ spýtal sa agent.

Langdon zaváhal a pod pohľadom bledých cudzincových očí sa cítil nesvoj. „O čo ide?“

„Capitaine, môj nadriadený, vás žiada o znalecký posudok v istej súkromnej záležitosti.“

„Teraz?“ odvážil sa spýtať Langdon. „Je takmer jedna hodina po polnoci.“

„Mali ste sa dnes večer stretnúť s kurátorom Louvru?“

Langdon ešte väčšmi zneistel. So ctihodným kurátorom Jacquom Saunièrom sa mal stretnúť na pohárik večer po prednáške, ale Saunière neprišiel. „Áno. Odkiaľ to viete?“

„Našli sme vaše meno v jeho diári.“

„Stalo sa niečo?“

Agent si zhlboka vzdychol a úzkym otvorom vo dverách prestrčil fotografiu.

Keď sa na ňu Langdon pozrel, celé telo mu stuhlo.

„Táto fotografia bola urobená pred necelou hodinou v Louvri.“

Ako Langdon hľadel na ten bizarný výjav, počiatočný odpor a šok odrazu vystriedal hnev. „Ktorý netvor to urobil!“

„Keďže ste odborníkom na symboly a mali ste sa s kurátorom stretnúť, dúfali sme, že odpoveď na túto otázku nám pomôžete nájsť vy.“

Langdon civel na fotografiu a do jeho hnevu sa začal tisnúť strach. Bola to čudesná a desivá fotografia a Langdon mal pri nej pocit déjà vu. Ani nie pred rokom sa mu dostala do rúk fotografia jednej mŕtvoly s podobnou žiadosťou

o pomoc. O dvadsaťštyri hodín neskôr vo Vatikáne takmer prišiel o život. Táto fotografia bola úplne iná, a predsa akoby ich čosi spájalo.

Agent sa pozrel na hodinky. „Capitaine čaká, pane.“

Langdon ho sotva počul. Nespúšťal z fotografie zrak. „Tento symbol i telo sú tak čudne...“

„Umiestnené?“ chytil sa hneď agent.

Langdon prikývol, a keď zdvihol zrak, zamrazilo ho. „Neviem si predstaviť, kto by to mohol urobiť.“

Agent sa zamračil. „Nerozumieme si, pán Langdon. To, čo vidíte na tejto fotografii...“ Odmlčal sa. „To všetko urobil sám monsieur Saunière.“

2

Pol druha kilometra odtiaľ prešiel obrovský albín menom Sílas krívajúc cez bránu honosného sídla na Rue La Bruyère. Kožený pás s ostrými cvočkami, ktorý nosil na stehne, sa mu zarezával do tela, ale jeho duša plesala spokojnosťou nad tým, ako slúži Pánovi.

Bolesť je dobrá.

Keď vstúpil do rezidencie, očami skúmal halu. Bola prázdna. Potichu vyšiel po schodoch, aby nezobudil ostatných numerátov. Dvere spálne boli otvorené; bolo tu zakázané čokoľvek zamykať. Vošiel dnu a zatvoril za sebou dvere.

Izba bola zariadená sparťansky – dlážka z tvrdého dreva, bielizník z borovicového dreva a rohož s prikrývkou slúžiaca ako posteľ. Tento týždeň tu bol na návšteve, hoci z podobnej svätyne sa mohol tešiť už dlhé roky v New York City.

Pán mi dal prístrešok a zmysel života.

Dnes večer mal Sílas konečne pocit, že začína splácať svoj dlh. Pribehol k bielizníku, zo spodnej zásuvky vytiahol mobilný telefón a zavolal.

„Áno?“ ozval sa mužský hlas.

„Učiteľ, práve som sa vrátil.“

„Hovor,“ prikázal hlas.

„Všetci štyria sú mŕtvi. Traja sénéchaux... i sám veľmajster.“

Muž na druhom konci sa odmlčal, akoby sa modlil. „Takže máš tú informáciu?“

„Všetci štyria povedali to isté. Nezávisle od seba.“

„A ty si im uveril?“

„Všetci povedali to isté, to nemohla byť náhoda.“

V telefóne bolo počuť vzrušené dýchanie. „Výborne. Bál som sa, že dajú prednosť svojmu tradičnému zmyslu pre zachovanie tajomstva.“

„Hrozba smrti je silná motivácia.“

„Povedz mi teda, žiak môj, to, čo som chcel vedieť.“

Sílas vedel, že informácia, ktorú vytiahol zo svojich obetí, bude šokujúca. „Učiteľ, všetci štyria potvrdili, že existuje clef de voûte... legendárny záverový kameň.“

Počul, ako sa učiteľ rýchlo nadýchol, a priam cítil, aký je vzrušený. „Záverový kameň. Presne to som očakával.“

Podľa tradície bratstvo vytvorilo mapu kameňa – clef de voûte... alebo záverového kameňa – vyrytú tabuľku, ktorá ukazovala, kde sa nachádza najväčšie tajomstvo bratstva. Táto informácia bola taká dôležitá, že jej ochrana bola dôvodom samotnej existencie bratstva.

„Keď budeme mať záverový kameň,“ povedal Učiteľ, „budeme len o krôčik ďalej.“

„Sme bližšie, než si myslíte. Záverový kameň je tu, v Paríži.“

„V Paríži? Neuveriteľné. Zdá sa to až príliš ľahké.“

Sílas porozprával Učiteľovi, čo sa stalo v ten večer... ako si všetky štyri jeho obete tesne pred smrťou chceli vykúpiť svoj bezbožný život tým, že prezradia tajomstvo. Všetci povedali to isté – že záverový kameň je dômyselne ukrytý v starobylom parížskom kostole Eglise de Saint-Sulpice.

„V dome Pána!“ zvolal Učiteľ. „Robia si z nás posmech!“

„Tak ako si z nás robili posmech celé stáročia.“

Učiteľ zmĺkol, akoby si chcel vychutnať pocit víťazstva. Napokon prehovoril: „Preukázal si Bohu veľkú službu. Na túto chvíľu sme čakali celé stáročia. Musíš mi ten kameň priniesť. Okamžite. Ešte dnes. Vieš, o čo tu ide.“

Sílas síce vedel, o čo tu ide, no Učiteľov príkaz sa mu aj tak zdal nesplniteľný. „Ale ten kostol je hotová pevnosť. Najmä v noci. Ako sa dostanem dnu?“

Učiteľ mu sebavedomým tónom človeka, ktorý má veľký vplyv, vysvetlil, čo má urobiť. Keď Sílas položil slúchadlo, od očakávania ho začala páliť koža.

Hodina, povedal si s vďakou, že mu Učiteľ poskytol čas na vykonanie pokánia potrebného na to, aby vstúpil do domu Pána. Musím si očistiť dušu od dnešných hriechov. Hriechy, ktoré dnes spáchal, slúžili svätému cieľu. Celé stáročia sa viedli vojny proti nepriateľom Boha a odpustenie bolo zaručené.

Sílas však vedel, že očista si vyžaduje obeť.

Stiahol rolety, vyzliekol sa donaha a kľakol si doprostred izby. So sklonenou hlavou skúmal kožený remeň, ktorý mal na stehne. Tento vynález – pás kože posiaty ostrými cvočkami, ktoré sa zarezávali do tela ako večná pripomienka na Kristovo utrpenie – nosili všetci praví stúpenci Cesty. Bolesť tiež pomáhala potláčať telesné túžby.

Hoci mal dnes Sílas remeň na sebe dlhšie než predpísané dve hodiny, vedel, že dnešok nie je obyčajným dňom. Chytil pracku, utiahol remeň o jednu dierku tesnejšie, a keď cvočky prenikli hlbšie do mäsa, od bolesti zaťal zuby. Pomaly vydychujúc vychutnával očistný rituál bolesti.

Bolesť je dobrá, zašepkal, opakujúc posvätné zaklínadlo otca Josemaríu Escrivá – učiteľa všetkých učiteľov. Hoci Escrivá zomrel v roku 1975, jeho myšlienky žili ďalej a jeho slová si dodnes šepkajú tisícky verných služobníkov na celej zemeguli, keď kľačia na zemi a vykonávajú posvätný rituál umŕtvovania tela.

Sílas zrazu obrátil pozornosť na hrubý povraz s uzlami úhľadne zvinutý na dlážke vedľa neho. Sebabičovanie. Na uzloch bola zaschnutá krv. Rýchlo sa pomodlil, lebo sa už nevedel dočkať očisty. Potom pevne chytil povraz za jeden koniec, zatvoril oči a z celej sily sa cez plece šľahal povrazom po chrbte. Uzly prenikali až do mäsa.

Castigo corpus meum.

Napokon pocítil, ako mu po chrbte steká krv.

3

Cez otvorené okno Citroëna ZX letiaceho okolo Opery a cez Place Vendôme prenikal svieži aprílový vzduch. Robert Langdon, ktorý sedel vzadu a usiloval sa sústrediť na svoje myšlienky, mal pocit, akoby mesto letelo kdesi zaňho. Vďaka tomu, že sa narýchlo osprchoval a oholil, vyzeral pomerne slušne, ale úzkosti ho to nezbavilo. Nevedel sa striasť pomyslenia na mŕtve telo kurátora.

Jacques Saunière je mŕtvy.

Langdon si nemohol pomôcť, ale mal pocit, akoby prišiel o čosi vzácne. Hoci mal Saunière povesť utiahnutého človeka, svojou láskou k umeniu si vyslúžil veľkú úctu. Jeho knihy o tajných šifrách ukrytých v Poussinových a Teniersových obrazoch patrili k Langdonovým obľúbeným témam pri vyučovaní. Na stretnutie sa Langdon veľmi tešil a bol sklamaný, keď kurátor neprišiel.

V duchu sa mu znovu mihol obraz kurátorovho tela. Naozaj sa Jacques Saunière sám zabil? Obrátil sa, pozrel sa z okna a vyhnal ten obraz z hlavy.

Už boli takmer na konci mesta. Landgon videl dvojkolesové vozíky pouličných predavačov s cukrovou vatou, čašníkov, čo niesli vrecia s odpadkami k obrubníku, a párik milencov, ktorí sa objímali v chladnom nočnom vánku voňajúcom jazmínom. Citroën si pomocou jačavej sirény razil cestu pomedzi autá ako nôž.

„Le capitaine bol rád, keď zistil, že ste ešte v Paríži,“ prehovoril agent prvýkrát odvtedy, čo odišli z hotela. „Bola to šťastná náhoda.“

Náhoda bol pojem, ktorému Langdon neveril, a o šťastí nemohlo byť v tejto situácii ani reči. Ako človek, ktorý celý svoj život skúmal skrytú spojitosť medzi znakmi a ideológiami, vnímal svet ako sieť vzájomne poprepletaných príbehov a udalostí. Vzájomné prepojenie môže byť na prvý pohľad neviditeľné, hovorieval často študentom na Harvarde, ale vždy je prítomné a skryté tesne pod povrchom.

„To, kde bývam,“ ozval sa Langdon, „ste sa dozvedeli od Americkej univerzity v Paríži?“

Šofér pokrútil hlavou. „Od Interpolu.“

Interpol, pomyslel si Langdon. Pravdaže. Zabudol, že zdanlivo nevinná požiadavka všetkých európskych hotelov, aby hosť pri ubytovaní predložil pas, nie je len čudná formalita, ale zákon. Pracovníci Interpolu môžu každú noc v celej Európe presne zistiť, kto kde nocuje. To, že je Langdon ubytovaný v hoteli Ritz, im mohlo trvať takých päť sekúnd.

Keď citroën smerujúci na juh pridal, v diaľke napravo sa objavil osvetlený profil Eiffelovej veže. Keď ju Langdon zbadal, spomenul si na Vittoriu a na ich vlaňajší sľub, že sa každý polrok stretnú na inom romantickom mieste na zemi. Eiffelovka by na to bola ako stvorená. Žiaľ, Vittoriu naposledy pobozkal na hlučnom rímskom letisku pred vyše rokom.

„Už ste na nej boli?“ spýtal sa agent.

Langdon sa strhol. „Prosím?“

„Je pekná, však?“ Agent pozrel cez predné sklo smerom k Eiffelovej veži. „Už ste na nej boli?“

Langdon prevrátil oči. „Nie, ešte nie.“

„Je to symbol Francúzska. Podľa mňa je dokonalá.“

Langdon neprítomne prikývol. Vedci zaoberajúci sa symbolmi neraz vraveli, že Francúzsko – krajina slávna mužnosťou, sukničkárstvom a malými vodcami, akým bol Napoleon a Pipin Krátky – si nemohla vybrať lepší národný symbol ako tristo metrov vysoký falus.

Keď došli na križovatku pri Rue de Rivoli, svietila červená, ale citroën ani len nespomalil. Auto preletelo cez križovatku do Rue Castiglione, ktorá slúžila ako severná brána do slávnych Tuilerieských záhrad – parížskej obdoby newyorského Central Parku. Turisti si názov Jardins des Tuileries väčšinou dávajú do súvisu s tisíckami tulipánov, ktoré tu kvitnú, no Tuileries znamená niečo oveľa menej romantické. Tento park bol kedysi jednou obrovskou špinavou jamou, z ktorej parížski stavbári ťažili hlinu na výrobu slávnych červených škridiel – tuiles.

Keď sa ocitli v opustenom parku, agent siahol pod prístrojovú dosku a vypol ohlušujúcu sirénu. Langdon si vydýchol a vychutnával náhle ticho. Bledý prúd predných halogénových svetiel kĺzal po cestičke vysypanej štrkom, na ktorej v hypnotickom rytme škrípali pneumatiky. Langdon vždy považoval Tuileries za posvätnú pôdu. V týchto záhradách experimentoval Claude Monet s formou a farbou a doslova podnietil vznik impresionistického hnutia. No dnes večer sa tu priam vznášala neblahá predtucha.

Citroën teraz zabočil doľava smerom na západ na hlavnú cestu parku. Prešiel okolo kruhovej vodnej nádrže a zamieril na veľký štvoruholníkový priestor. Langdon teraz videl koniec Tuilerieských záhrad, o ktorom svedčil obrovský kamenný oblúk.

Arc du Carrousel.

Napriek tomu, že kedysi sa pri Arc du Carrousel konali orgiastické obrady, milovníci umenia si toto miesto vážili z celkom iného dôvodu. Z promenády na konci Tuileries boli vidieť štyri najkrajšie umelecké múzeá na svete... každé na jednej svetovej strane.

Langdon videl z okna po svojej pravej ruke smerom na juh na druhej strane Seiny a Quai Voltaire dramaticky osvetlené priečelie starej železničnej stanice – dnešného váženého Musée d’Orsay. Keď pozrel doľava, zazrel konček ultramoderného Pompidouovho centra, v ktorom sídli Múzeum moderného umenia. Vedel, že za múzeom smerom na západ sa nad stromami týči starobylý Ramzesov obelisk – tam je Musée du Jeu de Paume.

No priamo pred sebou smerom na východ teraz videl monolitický renesančný palác, v ktorom sídlilo najslávnejšie umelecké múzeum na svete.

Musée du Louvre.

Keď sa márne pokúšal zrakom naraz objať celú tú impozantnú stavbu, zmocnil sa ho dôverne známy pocit úžasu. Na druhej strane ohromujúco rozsiahleho námestia sa priečelie Louvru týčilo na pozadí parížskej oblohy ako citadela. Louvre v tvare obrovskej podkovy presahuje dĺžku troch Eiffeloviek a je najdlhšou budovou v Európe. Otvorené námestie medzi krídlami múzea s rozlohou necelých stotisíc štvorcových metrov je rovnako majestátne ako široké priečelie. Langdon raz prešiel Louvre po celom jeho obvode a bola to neuveriteľná, takmer päťkilometrová túra.

Hoci sa odhadovalo, že keby si chcel návštevník prezrieť všetkých 65 300 umeleckých predmetov vystavených v múzeu, trvalo by mu to celých päť týždňov, turisti si väčšinou tento čas skracovali a bežali cez celé múzeum, aby čo najskôr uzreli tri najslávnejšie predmety: Monu Lisu, Milósku Venušu a samotrácku Niké. Art Buchwald sa raz pochválil, že sa mu podarilo vidieť všetky tri majstrovské diela za päť minút a päťdesiatšesť sekúnd.

Šofér vytiahol krátkovlnnú vysielačku a rýchlou francúzštinou povedal: „Monsieur Langdon est arrivé. Deux minutes.“

Vo vysielačke zachrapčalo, čo mal byť podistým súhlas.

Agent schoval prístroj a obrátil sa k Langdonovi. „Capitaine vás čaká pri hlavnom vchode.“

Nedbajúc na značky, ktoré zakazovali autám vjazd na námestie, roztúroval motor a vyrazil dopredu. Už bol vidieť hlavný vchod múzea. Smelo čnel v diaľke a obklopovalo ho sedem trojuholníkových jazierok s osvetlenými fontánami.

La Pyramide.

Nový vchod do parížskeho Louvru bol takmer rovnako slávny ako samotné múzeum. Kontroverzná, neomodernistická sklenená pyramída, ktorú navrhol americký architekt čínskeho pôvodu I. M. Pei, sa stala terčom posmechu tradicionalistov, ktorí mali pocit, že znižuje dôstojnosť renesančného nádvoria. Goethe povedal, že architektúra je stuhnutá hudba a Peiovi kritici vraveli, že táto pyramída je to isté, ako keď človek prejde nechtom po tabuli. Pokrokovejší ľudia však obdivovali Peiho dvadsaťjeden metrov vysokú priesvitnú pyramídu ako oslňujúce spojenie starej architektúry a moderných stavebných metód – symbolické spojenie medzi starým a novým –, ktoré pomáha preniesť Louvre do nového tisícročia.

„Páči sa vám naša pyramída?“ spýtal sa agent

Langdon sa zamračil. Zdalo sa, že Francúzi sa na to Američanov radi pýtajú. Bola to háklivá otázka. Keď poviete, že sa vám pyramída páči, akoby ste povedali, že nemáte vkus, a keď poviete, že sa vám nepáči, Francúzov urazíte.

„Mitterrand bol odvážny človek,“ odvetil Langdon kompromisne. Nebohý francúzsky prezident, ktorý dal pyramídu postaviť, vraj trpel „faraónskym komplexom“. François Mitterrand, ktorý zapratal Paríž egyptskými obeliskami a inými umeleckými predmetmi, mal tak rád egyptskú kultúru, že mu Francúzi dodnes hovoria Sfinga.

„Ako sa volá ten kapitán?“ zmenil tému Langdon.

„Bezu Fache,“ odvetil šofér, ako sa blížili k hlavnému vchodu. „Voláme ho le Taureau.“

Langdon sa naňho krátko pozrel a v duchu si kládol otázku, či má každý Francúz nejaký záhadný zvierací prívlastok. „Vy voláte svojho kapitána Býk?“

Muž nadvihol obočie. „Vaša francúzština je lepšia, než si myslíte, monsieur Langdon.“

Moja francúzština stojí za figu, pomyslel si Langdon, ale v ikonografii zvieratníka sa vyznám pomerne dobre. Taurus bol odjakživa býk. Astrologické symboly boli rovnaké na celom svete.

Agent zastavil a ukázal pomedzi dve fontány na veľké dve re na boku pyramídy. „Tam je vchod. Vela šťastia, monsieur.“

„Nejdete so mnou?“

„Mám príkaz nechať vás tu. Mám inú prácu.“

Langdon s povzdychom vyliezol z auta. Budeš na to sám.

Agent naštartoval auto a zmizol.

Ako Langdon stál a díval sa za vzďaľujúcimi zadnými svetlami, uvedomil si, že by si jednoducho mohol vziať taxík a ísť domov spať. Čosi mu však našepkávalo, že by to nebol najlepší nápad.

Ako mieril k fontánam, mal nepríjemný pocit, že prekračuje imaginárny prah do iného sveta. Znovu mal pocit, akoby sa ocitol vo sne. Ešte pred dvadsiatimi minútami spal vo svojej hotelovej izbe. Teraz stál pred priesvitnou pyramídou, ktorú dal postaviť Sfinga, a čakal na policajta, ktorý sa volal Býk.

Ocitol som sa v Dalího obraze, pomyslel si.

Kráčal dlhými krokmi k hlavnému vchodu – obrovským otáčavým dverám. Vstupná hala za nimi bola matne osvet lená a prázdna.

Mám zaklopať?

Uvažoval, či niektorý zo ctihodných egyptológov z Harvardu niekedy zaklopal na vchodová dvere nejakej pyramídy a čakal na odpoveď. Zodvihol ruku, aby zabúchal na sklo, no z tmy dolu sa vynorila postava a stúpala po točitom schodisku. Muž bol veľký a tmavý, hotový neandertálec, oblečený v tmavom dvojradovom obleku, napnutom na širokých pleciach. Mocné nohy si vykračovali s neomylnou autoritou. Hovoril do mobilného telefónu, ale keď došiel k Langdonovi, hovor ukončil. Kývol mu, aby vošiel dnu.

„Som Bezu Fache,“ povedal, keď sa Langdon k nemu dostal cez otáčavé dvere. „Kapitán Ústredného riaditeľstva justičnej polície.“ Hlas zodpovedal postave – dunel ako hrom.

Langdon mu podal ruku. „Robert Langdon.“

Ruka sa mu celkom stratila v policajtovej labe.

„Videl som tú fotografiu,“ pokračoval. „Váš agent mi povedal, že Jacques Saunière sa zabil sám...“

„Pán Langdon,“ Fache doňho zabodol svoje ebenové oči, „to, čo ste videli na tej fotografii, nie je ani zďaleka všetko, čo Saunière urobil.“

4

Kapitán Bezu Fache kráčal so zaklonenými širokými plecami a s bradou zabodnutou do hrude ako nahnevaný vôl. Čierne vlasy mal hladko začesané dozadu, čo len zvýrazňovalo vlasy vyrastajúce do cípu, ktorý vyzeral ako prova vojnovej lode. Čiernymi očami akoby prepaľoval zem pred sebou a ich jas potvrdzoval povesť, že je vo všetkom mimoriadne prísny.

Langdon šiel za kapitánom po slávnom mramorovom schodisku do átria pod sklenenou pyramídou. Ako kráčali dolu, prešli pomedzi dvoch strážnikov justičnej polície vyzbrojených samopalmi. Na čele akoby mali napísané: Dnes v noci sem bez súhlasu kapitána Fachea nesmie nikto vojsť ani odtiaľto odísť.

Keď zostúpili pod úroveň zeme, Langdon bol čoraz nervóznejší. Facheova prítomnosť tu pôsobila ako päsť na oko a samotný Louvre vzbudzoval V tejto nočnej hodine do jem, akoby bol človek v hrobe. Schodisko bolo podobne ako ulička v kine osvetlené malými matnými svetlami, osadenými do každého schodu. Langdon počul, ako sa zvuk jeho krokov odráža od skla nad ich hlavami. Keď sa pozrel hore, videl slabo osvetlené spŕšky vody z fontán, ktoré mizli kdesi za priehľadnou strechou.

„Páči sa vám?“ spýtal sa Fache a máličko nadvihol širokú bradu.

Langdon si vzdychol. Bol príliš unavený, aby vymýšľal nejaké šikovné odpovede. „Áno, pyramída je úžasná.“

„Jazva na tvári Paríža,“ zamrmlal Fache.

Pozrimeže. Langdon vycítil, že jeho hostiteľovi bude ťažké ulahodiť. Vedel vôbec, že na túto pyramídu, ktorá bola postavená na výslovné želanie prezidenta Mitterranda, sa použilo presne 666 sklených tabúľ, o čom donekonečna diskutovali milovníci sprisahaní, podľa ktorých číslo 666 bolo číslom Satana?

Langdon sa rozhodol, že to nespomenie.

Keď zišli hlbšie do podzemnej haly, z tieňov sa pomaly vynoril obrovský zívajúci priestor. Nová hala s rozlohou šesťtisícpäťsto štvorcových metrov, postavená sedemnásť metrov pod úrovňou zeme, vyzerala ako obrovská jaskyňa. Bola postavená z teplého okrového mramoru, ktorý ladil s medovo sfarbeným kameňom priečelia paláca na povrchu zeme, a zvyčajne v nej bolo plno slnečného svetla a turistov. Dnes v noci však bola pustá a tmavá a pôsobila dojmom studenej hrobky.

„A kde je bezpečnostná služba múzea?“ spýtal sa Langdon.

„En quarantaine,“ odvetil Fache, akoby Langdon spochybňoval bezúhonnosť Facheovho tímu. „Dnes v noci sa sem očividne dostal niekto, kto tu nemal čo hľadať. Všetkých nočných strážnikov Louvru vypočúvajú v Sullyho krídle. Dnes strážia múzeum moji agenti.“

Langdon prikývol a pridal za Facheom do kroku.

„Poznali ste dobre Jacqua Saunièra?“ spýtal sa kapitán.

„Vôbec ho nepoznám. Nikdy sme sa nestretli.“

Fache vyzeral prekvapený. „Dnes večer ste sa mali stretnúť prvýkrát?“

„Áno. Chceli sme sa stretnúť po mojej prednáške na recepcii Americkej univerzity, ale neprišiel.“

Fache si čosi zapísal do zápisníka. Ako kráčali ďalej, Langdon zbadal menej známu pyramídu – La Pyramide Inversée – obrovskú prevrátenú pyramídu, ktorá visela na neďalekom medziposchodí zo stropu ako stalaktit. Fache viedol Langdona po krátkom schodisku ku klenutej chodbe, nad ktorou bol nápis: DENON. Denonovo krídlo bolo jednou z troch najslávnejších častí Louvru.

„Kto chcel, aby ste sa stretli?“ spýtal sa Fache odrazu. „Vy, alebo on?“

Bola to čudná otázka. „Pán Saunière,“ odvetil Langdon, keď vošli do chodby. „Jeho sekretárka mi pred pár týždňami poslala e-mail. Kurátor sa vraj dozvedel, že tento mesiac budem prednášať v Paríži, a chcel sa so mnou o niečom porozprávať.“

„O čom?“

„Neviem. Najskôr o umení. Mali sme podobné záujmy.“ Facheovi sa na tvári zračili pochybnosti. „Nemáte predstavu, o čom sa chcel s vami zhovárať?“

Langdon nevedel. Sám bol na to zvedavý, no nechcel sa vypytovať na podrobnosti. O váženom Jacquovi Saunièrovi bolo známe, že má rád súkromie a s ľuďmi sa stretáva len málo; Langdon bol jednoducho vďačný už za to, že sa s ním môže stretnúť.

„Pán Langdon, nemáte ani tušenie, o čom chcel s vami hovoriť v ten večer, keď bol zavraždený? Veľmi by nám to pomohlo.“

Langdon nemal z tej otázky dobrý pocit. „Nie. Nepýtal som sa na to. Cítil som sa poctený už tým, že mi poslal odkaz. Patrím medzi obdivovateľov diela pána Saunièra. Pri prednáškach často citujem z jeho kníh.“

Fache si to zapísal.

Už boli v polovici chodby smerujúcej do Denonovho krídla a Langdon zbadal na konci dve pohyblivé schodiská, ktoré však teraz stáli.

„Takže ste mali rovnaké záujmy?“ spýtal sa Fache.

„Áno. Minulý rok som začal písať knihu na tému, ktorá bola hlavnou náplňou práce pána Saunièra. S potešením som ho vykrádal.“

Fache zdvihol zrak. „Prosím?“

Očividne nepochopil. „Pri spracúvaní témy som rád využíval jeho myšlienky.“

„Aha. A aká to bola téma?“

Langdon zaváhal, lebo nevedel, ako to má povedať.

„Moja kniha je v podstate o ikonografii uctievania bohýň – o pojme posvätného ženstva a s ním súvisiacom umení a symboloch.“

Fache si prešiel veľkou mäsitou rukou po vlasoch. „A Saunière bol odborníkom na túto oblasť?“

„Lepšieho nepoznám.“

„Aha.“

Langdonovi bolo jasné, že Fache o tom vôbec nič nevie. Jacques Saunière bol považovaný za prvého ikonografa uctievania bohýň na svete. Saunière nielenže mal osobný vzťah k pamiatkam súvisiacim s plodnosťou, kultmi bohýň a posvätným ženstvom, ale počas svojej dvadsaťročnej kurátorskej činnosti pomohol Louvru zhromaždiť najväčšiu zbierku umenia súvisiaceho s bohyňami na svete – dvojsečné krétske sekery z najstaršej gréckej svätyne v Delfách, zlaté žezlá, stovky krížov bohyne Tait s držadlom, ponášajúce sa na malých stojacich anjelikov, sistrumy – kovové hrkálky –, ktoré sa používali v starovekom Egypte na vyháňanie zlých duchov, a neuveriteľné množstvo sôch boha Hora, ktorého opatruje bohyňa Isis.

„Nevedel náhodou Jacques Saunière o vašom rukopise,“ vyzvedal Fache, „a nechcel sa s vami stretnúť, aby vám s ním pomohol?“

Langdon pokrútil hlavou. „O mojom rukopise vlastne ešte nikto nevie. Je to ešte len náčrt a ukázal som ho iba svojmu vydavateľovi.“

Fache mlčal.

Langdon však nepovedal, prečo zatiaľ rukopis nikomu neukázal. Tristostranový rukopis s pracovným názvom Symboly strateného posvätného ženstva bol pomerne netradičným výkladom tradičnej náboženskej ikonografie, ktorý určite vyvolá veľký rozruch.

Keď Langdon pristúpil k stojacim pohyblivým schodom, zmĺkol, lebo si uvedomil, že Fache už nekráča vedľa neho. Obrátil sa a zbadal, že Fache stojí niekoľko metrov za ním pri služobnom výťahu.

„Pôjdeme výťahom,“ povedal Fache, keď sa otvorili dvere. „Asi viete, že galéria je dosť ďaleko na to, aby sme šli pešo.“

Hoci Langdon vedel, že výťahom budú v Denonovom krídle raz-dva, nehýbal sa.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Fache netrpezlivo, držiac dvere.

Langdon vydýchol a túžobne sa pozrel na pohyblivé schody. Nič sa nedeje, zaklamal sám sebe a s premáhaním zamieril k výťahu. Ako chlapec spadol do opustenej studne, niekoľko hodín sa čvachtal vo vode v úzkom priestore, a kým ho zachránili, takmer umrel. Odvtedy trpel strachom z uzavretého priestoru – bál sa výťahov, metra i squashových dvorcov. Výťah je absolútne bezpečný, vravel si stále, hoci tomu vôbec neveril. Je to malá kovová debna, ktorá visí v uzavretej šachte. Zadržiac dych vstúpil do výťahu, a keď sa zavreli dvere, pocítil, ako mu stúpol v tele adrenalín.

Dve poschodia. Desať sekúnd.

„S pánom Saunièrom ste sa nikdy nerozprávali?“ ozval sa Fache, keď sa výťah pohol. „Nikdy ste si nepísali? Nič ste si neposlali poštou?“

Ďalšia čudná otázka. Langdon pokrútil hlavou. „Nie, nikdy.“

Fache zdvihol hlavu, akoby chcel ten fakt podčiarknuť. Nepovedal nič, len mlčky civel pred seba na chrómované dvere.

Langdon sa usiloval upriamiť pozornosť na niečo iné než na štyri steny vôkol neho. V lesklých dverách výťahu zbadal kapitánovu sponu na kravate – strieborný krížik s trinástimi kúskami čierneho ónyxu. Ani nevedel prečo, ale pripadalo mu to pomerne prekvapujúce. Tento symbol bol známy ako crux gemmata – kríž s trinástimi drahokamami – kresťanský ideogram Krista a jeho dvanástich učeníkov. Nemyslel si, že kapitán francúzskej polície bude tak otvorene dávať najavo, akého je vierovyznania. Typické Francúzsko: kresťanstvo tu bolo v prvom rade prvorodenectvo, až potom náboženstvo.

„To je crux gemmata,“ povedal Fache odrazu.

Langdon sa mu zarazene pozrel do očí.

Výťah s trhnutím zastal a dvere sa otvorili.

Langdon rýchlo vyšiel na chodbu, do väčšieho priestoru, ktorý mu mali hojne poskytnúť slávne vysoké stropy galérií v Louvre. No svet, do ktorého vstúpil, nebol vôbec taký, ako očakával.

Prekvapene zastal.

Fache sa naňho krátko pozrel. „Tuším ste ešte neboli v Louvri po návštevných hodinách, pán Langdon.“

To teda nie, pomyslel si Langdon a snažil sa zorientovať.

Galérie, zvyčajne dokonale osvetlené, dnes v noci vyzerali čudne tmavé. Namiesto zvyčajného bieleho svetla prúdiaceho zhora dolu akoby z drevenej podlahy sálala akási tlmená červená žiara – nesúvislé fľaky červeného svetla na dlážke.

Ako Langdon hľadel do tmavej chodby, uvedomil si, že to mal očakávať. Vo všetkých veľkých galériách v noci svietilo červené svetlo – vhodne umiestnené, tlmené, nevtieravé, ktoré pracovníkom umožňovalo orientovať sa v chodbách a zároveň uchrániť obrazy pred blednutím. Dnes v noci pôsobilo múzeum takmer skľučujúcim dojmom. Všade boli dlhé tiene a zvyčajne vysoké klenuté stropy vyzerali nízke, tmavé a prázdne.

„Tadiaľto,“ povedal Fache, prudko zabočil doprava a zamieril cez niekoľko oddelených galérií.

Langdon šiel za ním a zrak sa mu pomaly prispôsoboval prítmiu. Vôkol neho sa začali vynárať veľké olejomaľby ako fotografie, ktoré ktosi pred ním vyvolával v obrovskej tmavej komore, a portréty ho prenasledovali svojimi očami. Vnímal typický vzduch múzea – ten suchý deionizovaný pach, v ktorom je cítiť uhlík – výsledok práce priemyselných odvlhčovačov, ktoré pracujú dvadsaťštyri hodín denne, aby zneškodnili zničujúci kysličník uhličitý vydychovaný návštevníkmi.

Dobre viditeľné bezpečnostné kamery, zavesené vysoko na stenách, návštevníkom hovorili: Vidíme vás. Ničoho sa nedotýkajte.

„Sú naozajstné?“ spýtal sa Langdon a ukázal na kamery.

Fache pokrútil hlavou. „Samozrejme, že nie.“

Langdona to neprekvapilo. Kamery v takomto obrovskom múzeu by boli drahé a neúčinné. Len na ich obsluhu by Louvre potreboval niekoľko stoviek technikov. Veľké múzeá teraz väčšinou používali „taktiku zadržania“. Nejde o to, aby zlodeji zostali mimo múzea, ale aby v ňom zostali. Ak zlodej ukradol obraz, východy príslušnej galérie sa uzavreli a zlodej sa ocitol za mrežami skôr, ako prišla polícia.

Z mramorovej chodby pred nimi sa ozvala ozvena akýchsi hlasov. Zdalo sa, že hluk prichádza z veľkého výklenku pred nimi napravo. Chodbu zaplavilo jasné svetlo.

„Kancelária kurátora,“ povedal kapitán.

Keď došli bližšie k výklenku, Langdon nakukol do krátkej chodby a do Saunièrovej prepychovej pracovne – teplé drevo, obrazy starých majstrov a obrovský starožitný stôl, na ktorom stála polmetrová soška rytiera v plnej zbroji. Miestnosť bola plná policajtov, ktorí telefonovali a čosi si zapisovali. Jeden z nich sedel za Saunièrovým stolom a písal na laptope. Kurátorova kancelária sa dnes očividne stala veliteľstvom francúzskej justičnej polície.

„Messieurs,“ zavolal Fache a muži sa obrátili. „Ne nous dérangez pas sous aucun prétexte. Entendu?“

Všetci prikývli.

Langdon dobre chápal kapitánov príkaz, lebo ceduľku s nápisom NE PAS DÈRANGER vešal na dvere svojich hotelových izieb nespočetnekrát. Fachea a Langdona nemal nikto za žiadnych okolností rušiť.

Keď odišli od skupinky agentov, Fache viedol Langdona ďalej po tmavej chodbe. Asi štyridsať metrov pred nimi sa objavil vchod do najobľúbenejšej časti Louvru – la Grande Galerie – na prvý pohľad nekonečnej chodby, v ktorej sa nachádzali najcennejšie obrazy talianskych majstrov. Langdon si uvedomil, že práve tu ležalo Saunièrovo telo; slávnu parketovú podlahu Veľkej galérie si človek nemohol pomýliť ani na fotografii.

Keď prišli bližšie, Langdon zbadal, že vchod je zatarasený veľkou oceľovou mrežou, ktorá vyzerala ako niečo, čo sa používalo v stredovekých hradoch na obranu pred pustošiacimi armádami.

„Taktika zadržania,“ povedal Fache, keď došli k mreži.

Aj v tme pôsobila dojmom, že by zadržala aj tank. Langdon nakukol cez tyče do matne osvetlených priestorov Veľkej galérie.

„Až po vás, pán Langdon,“ povedal Fache.

Langdon sa obrátil. Až po mne kam?

Fache ukázal na dlážku pod mrežou.

Langdon sa pozrel dolu. V tme si to predtým nevšimol. Mreža visela asi pol metra nad zemou, takže sa dala podliezť.

„Môj tím z Police Technique et Scientifique vyšetruje, prečo mreža nepadla až na zem.“ Ukázal na voľný priestor. „Pretiahnite sa popod ňu.“

Langdon civel na úzky voľný priestor a potom na masívnu oceľovú mrežu. Žartuje? Mreža vyzerala ako gilotína, ktorá len čaká na to, aby mohla rozdrviť votrelcov.

Fache čosi zamrmlal po francúzsky a pozrel sa na hodinky. Potom si kľakol a pretiahol sa popod mrežu. Vstal a cez tyče pozrel na Langdona.

Langdon si vzdychol. Kľukol si a položil dlane na vyleštené parkety. Potom si ľahol na brucho a plazil sa popod mrežu. Golierom tvídového saka sa zachytil o mrežu a vzápätí sa o ňu udrel hlavou.

Neuveriteľne príjemný večer, pomyslel si a s fučaním sa napokon pretiahol na druhú stranu. Keď vstával, začínal tušiť, že to bude veľmi dlhá noc.

5

Murray Hill Place – nové sídlo Opus Dei a konferenčné centrum – sa nachádza na Lexington Avenue číslo 243 v New York City. Veža s rozlohou vyše dvanásťtisíc štvorcových metrov je postavená z červených tehál a vápenca z Indiany. V budove, navrhnutej firmou May & Pinska, sa nachádza vyše sto spální, šesť jedální, knižnice, obývačky, zasadačky a kancelárie. Na druhom, ôsmom a šestnástom poschodí sú kaplnky obložené drevom a mramorom. Celé sedemnáste poschodie slúži na bývanie. Muži vchádzajú do budovy cez hlavný vchod z Lexington Avenue. Ženy vchádzajú z bočnej uličky a po celý čas sú v budove „akusticky a vizuálne oddelené“ od mužov.

Biskup Manuel Aringarosa si už podvečer zbalil vo svojom byte malú cestovnú tašku a obliekol si tradičnú čiernu sutanu. Inokedy by sa opásal purpurovým pásom, ale dnes večer sa mal pohybovať na verejnosti, a preto nechcel priťahovať pozornosť na svoju vysokú cirkevnú hodnosť. Iba pozorné oko by ši všimlo štrnásťkarátový biskupský prsteň s fialovým ametystom, veľkými diamantmi a vyrytou berlou a mitrou. Prehodil si cestovnú tašku cez plece, potichu sa pomodlil, vyšiel z bytu a zišiel do haly, kde ho čakal šofér, ktorý ho odviezol na letisko.

Teraz už sedel na palube lietadla smerujúceho do Ríma a díval sa cez okno na temný Atlantik. Slnko už zapadlo, no Aringarosa vedel, že práve vychádza jeho hviezda. Dnes večer vyhráme bitku, pomyslel si a žasol, že iba pred pár mesiacmi sa cítil bezmocný proti tým, čo chceli zničiť jeho ríšu.

Biskup a generálny prezident Opus Dei Aringarosa zasvätil ostatných desať rokov svojho života šíreniu posolstva „Božieho diela“ – doslova Opus Dei. Toto hnutie, ktoré založil roku 1928 španielsky kňaz Josemaría Escrivá, presadzovalo návrat ku konzervatívnym katolíckym hodnotám a nabádalo svojich členov, aby prinášali veľké obete v prospech Božieho diela.

Tradicionalistická filozofia Opus Dei spočiatku zapustila korene v Španielsku ešte pred Francovým režimom, no keď Josemaría Escrivá vydal roku 1934 knihu s názvom Cesta – 999 meditácií s cieľom vykonávať Božie dielo –, jeho posolstvo sa rozšírilo do celého sveta. Teraz, keď vyšli vyše štyri milióny výtlačkov Cesty v štyridsiatich dvoch jazykoch, predstavovalo Opus Dei náboženskú silu s celosvetovým dosahom. Jeho sídla, vyučovacie strediská, ba aj univerzity sa dali nájsť v takmer každej väčšej metropole sveta. Opus Dei bolo najrýchlejšie sa rozrastajúcou a finančne najzabezpečenejšou katolíckou organizáciou na svete. Aringarosa, žiaľ, zistil, že v dobe náboženského cynizmu, kultov a televíznych kazateľov vzbudzuje rastúce bohatstvo a moc Opus Dei veľké podozrenie.

„Mnohí nazývajú Opus Dei kultom na premývanie mozgov,“ provokovali často reportéri. „Iní vás nazývajú ultrakonzervatívnou kresťanskou tajnou spoločnosťou. Čo teda ste?“

„Opus Dei nie je ani jedno, ani druhé,“ trpezlivo odpovedal biskup. „Sme súčasťou katolíckej cirkvi. Sme spoločenstvo katolíkov, ktorí za svoj prvoradý cieľ pokladajú dodržiavať katolícku náuku tak dôkladne, ako sa to len v dnešných časoch dá.“

„Patrí k Božiemu dielu aj sľub čistoty, platenie desiatkov a pykanie za hriechy pomocou sebabičovania a košieľ tkaných z vlasov?“

„Hovoríte len o malej časti členov Opus Dei,“ odvetil Aringarosa. „Máme rôznych členov. Tisíce z nich sú ženatí, majú rodiny a vykonávajú Božie dielo vo svojich spoločenstvách. Ďalší si zvolili asketický život v našich kláštorných celách. Každý sa rozhodne, ako chce, no všetci členovia Opus Dei majú spoločný cieľ – zlepšiť svet vykonávaním Božieho diela. A to je určite obdivuhodný cieľ.“

Ale len málokedy sa stretol s rozumným postojom. Médiá vyhľadávali škandály a aj v radoch Opus Dei, tak ako v každej veľkej organizácii, sa našli poblúdené duše, ktoré vrhali zlé svetlo na celú organizáciu.

Pred dvoma mesiacmi prichytili skupinu členov Opus Dei, ako na jednej stredozápadnej univerzite získava nových členov pomocou meskalínu v snahe vyvolať stav eufórie, ktorú nováčikovia pokladali za náboženské vytrženie. Iný univerzitný študent používal opasok s ostrými cvočkami dlhšie než predpísané dve hodiny denne a dostal infekciu s takmer smrteľnými následkami. Prednedávnom jeden mladý sklamaný bostonský bankár prepísal na Opus Dei svoje celoživotné úspory a pokúsil sa o samovraždu. Zblúdené ovečky, pomyslel si Aringarosa a pocítil voči nim hlboký súcit.

Najväčší rozruch vyvolal, samozrejme, široko medializovaný proces so špiónom FBI Robertom Hanssenom, ktorý bol nielen významným členom Opus Dei, ale aj sexuálnym deviantom. Na procese vysvitlo, že mal v spálni tajne nainštalované videokamery, aby jeho priatelia mohli sledovať, ako sa miluje s manželkou. „To nevyzerá na nevinnú zábavu zbožného katolíka,“ poznamenal sudca.

Žiaľ, všetky tieto udalosti viedli k vzniku novej kontrolnej skupiny známej ako Opus Dei Awareness Network (ODAN). Mimoriadne navštevovaná webová stránka skupiny zverejňovala desivé historky bývalých členov Opus Dei, ktorí vystríhali ostatných pred vstupom do tejto organizácie. Médiá teraz nazývali Opus Dei „Božou mafiou“ a „Kultom Krista“.

Bojíme sa toho, čo nechápeme, pomyslel si Aringarosa a uvažoval nad tým, či títo kritici vôbec vedia, koľkým ľuďom Opus Dei zlepšilo život. Hnutie malo plnú podporu a požehnanie Vatikánu. Opus Dei je osobnou prelatúrou samotného pápeža.

Prednedávnom však Opus Dei začala ohrozovať sila oveľa mocnejšia než médiá... neočakávaný nepriateľ, pred ktorým sa Aringarosa nemohol skryť. Pred piatimi mesiacmi bola jeho moc otrasená a z tohto úderu sa dodnes nespamätal.

„Netušia, akú vojnu rozpútali,“ pošepkal si Aringarosa pre seba, hľadiac z okna lietadla na temný oceán. Na okamih sa sústredil na obraz vlastnej tváre v okne – tmavej a podlhovastej, s plochým krivým nosom, ktorý mu zlomil päsťou jeden chlap v Španielsku, keď bol ešte mladým misionárom. Túto telesnú chybičku teraz už sotva vnímal. Aringarosov svet nebol svetom tela, ale duše.

Keď lietadlo letelo ponad pobrežie Portugalska, v Aringarosovej sutane začal vibrovať mobilný telefón, nastavený na tiché zvonenie. Hoci počas letu je telefonovanie zakázané, Aringarosa vedel, že tento telefonát nesmie premeškať. Jeho telefónne číslo mal iba jeden človek na svete.

Biskup potichu povedal vzrušeným hlasom: „Áno?“

„Sílas zistil, kde sa nachádza záverový kameň,“ ozvalo sa v telefóne. „Nachádza sa v Paríži. V kostole Saint-Sulpice.“

Biskup Aringarosa sa usmial. „Sme teda blízko.“

„Môžeme ho mať hneď, ale potrebujeme vašu pomoc.“

„Pravdaže. Povedzte mi, čo mám urobiť.“

Keď Aringarosa vypol telefón, srdce mu prudko búšilo. Znovu sa zahľadel do prázdnej noci a cítil, ako ho unášajú udalosti, ktoré dal do pohybu.

Osemsto kilometrov odtiaľ stál albín menom Sílas nad malým umývadlom, opatrne si zmýval krv z chrbta a sledoval, ako sa voda sfarbuje načerveno. Očisti ma svätenou vodou a budem čistý, modlil sa, citujúc Žalmy. Umy ma a budem belší než sneh.

Sílas mal čoraz silnejšiu predtuchu, akú nemal nikdy v živote. Prekvapila ho a zároveň fascinovala. Ostatných desať rokov sa pridŕžal Cesty, očisťoval sa od hriechov... nanovo budoval svoj život... vymazával násilie, ktorého sa dopúšťal v minulosti. No dnes večer sa to všetko vrátilo. Znovu pocítil nenávisť, s ktorou tak dlho zápasil. Prekvapilo ho, ako rýchlo sa vrátilo všetko minulé.

Ježišovo posolstvo je posolstvom pokoja... nenásilia... a lásky. O tomto posolstve sa Sílas učil od začiatku a bolo hlboko zapísané v jeho srdci. Ale práve toto posolstvo sa teraz pokúšali zničiť nepriatelia Krista. Tí, čo ohrozujú Boha silou, narazia na silu. Neochvejnú a vytrvalú.

Dve tisícročia bránili kresťanskí vojaci svoju vieru proti tým, ktorí sa ju snažili nahradiť inou vierou. Dnes večer bol do boja povolaný aj Sílas.

Osušil si rany a obliekol si habit s kapucňou, siahajúci po členky. Bol jednoduchý, z tmavej bavlny, popri ktorej vynikala Sílasova biela pokožka a vlasy. Utiahol si povraz okolo pása, dal si na hlavu kapucňu a červenými očami obdivoval svoj obraz v zrkadle. Kolesá sú rozkrútené.

6

Keď sa Robert Langdon pretiahol popod bezpečnostnú mrežu, stál predvchodom doVeľkej galérie. Mal pocit, akoby hľadel dodlhého hlbokého kaňonu. Pooboch stranách galérie sa dvíhali deväť metrov vysoké steny strácajúce sa vtme. Červenkastá žiara nočného osvetlenia stúpala nahor avrhala neprirodzené svetlo naobrazy Da Vinciho, Tiziana aCaravaggia, ktoré viseli nastropných lankách. Zátišia, náboženské výjavy akrajinky sprevádzali portréty šľachticov apolitikov.

Hoci sa voVeľkej galérii nachádzali najslávnejšie diela talianskych maliarov, mnohí návštevníci mali pocit, že najúžasnejším dielom vtejto časti Louvru je slávna parketová dlážka. Dubové parkety, položené vdiagonálnom geometrickom vzore, vytvárali prchavú optickú ilúziu mnohorozmernej siete, ktorá vzbudzovala vnávštevníkoch pocit, že sa vznášajú popovrchu, čo sa každým krokom mení.

Keď Langdon začal pozorne skúmať mozaiku, zrak sa mu pristavil napredmete, ktorý neočakávane ležal nadlážke pár metrov pojeho ľavej ruke aktorý obkolesovala policajná páska. Prudko sa obrátil kFacheovi. „Caravaggiov obraz leží nazemi?“

Fache prikývol, ani sa naňho nepozrel.

Langdon odhadoval, že ten obraz má hodnotu dva milióny dolárov ateraz leží nazemi ako odhodený plagát. „Prečo je, dočerta, nazemi?“

Fache sa zamračil. Očividne to sním ani nepohlo. „Nachádzame sa namieste vraždy, pán Langdon. Ničoho sme sa nedotkli. To plátno strhol zosteny kurátor. Tak spustil bezpečnostný systém.“

Langdon sa obzrel namrežu asnažil sa predstaviť, čo sa tu odohralo.

„Kurátora prepadli vkancelárii, potom utiekol doVeľkej galérie, kde strhol obraz zosteny atým spustil bezpečnostnú mrežu. Mreža padla okamžite aznemožnila akýkoľvek prístup dnu. Tieto dvere predstavujú jediný prístup dotejto galérie.“

Langdon bol zmätený. „Takže kurátor uzavrel útočníka voVeľkej galérii?“

Fache pokrútil hlavou. „Bezpečnostná mreža oddelila Saunièra odútočníka. Vrah stál nachodbe astrieľal naSaunièra cezmrežu.“ Fache ukázal naškrabanec namreži, ktorú predchvíľou podliezli. „Naši ľudia našli stopy poguľke. Vrah strieľal cezmrežu. Keď Saunière zomrel, bol tu celkom sám.“

Langdon si vduchu vybavil fotografiu soSaunièrovým telom. Vraveli, že sa zabil sám. Pozrel sa doobrovskej chodby prednimi. „Tak kde je jeho telo?“

Fache si narovnal sponu nakravate avykročil dopredu. „Ako zrejme viete, Veľká galéria je pomerne dlhá.“

Pokiaľ si Langdon spomínal, galéria je dlhá asi štyristopäťdesiat metrov, teda ako tri washingtonské obelisky. Neuveriteľná bola aj šírka chodby – poľahky by ňou prešli vedľa seba dva osobné vlaky. Stredom chodby sa tiahol nepravidelný rad sôch aveľkých porcelánových váz, ktoré slúžili ako vkusná stena rozdeľujúca návštevníkov nadva prúdy.

Fache teraz mlčal aspohľadom upretým predseba ráz ne kráčal popravej strane chodby. Prejsť okolo toľkých majstrovských diel bezjediného pohľadu nane pripadalo Langdonovi takmer neúctivé.

Niežeby sa vtomto svetle dalo dačo vidieť, pomyslel si.

Tlmené karmínovočervené svetlo, bohužiaľ, pripomenulo Langdonovi jeho poslednú skúsenosť spodobným osvetlením vtajných vatikánskych archívoch. Dnes večer to bola už druhá hrozivá podobnosť sjeho nepríjemným zážitkom vRíme. Znovu si spomenul naVittoriu. Nesnívalo sa mu onej už celé mesiace. Nechcelo sa mu veriť, že iba predrokom bol vRíme; pripadalo mu to ako celé desaťročia. Akoby žil iným životom. Vittoria mu naposledy písala vdecembri. Poslala mu pohľadnicu, vraj má namierené naJávske more, kde chce pokračovať vosvojom fyzikálnom výskume... hej, výskume využívania satelitov nasledovanie migrácie rají. Langdon nemal najmenšie ilúzie otom, že žena ako Vittoria Vetrová by sním vydržala bývať vuniverzitnom mestečku, ale priich stretnutí vRíme pocítil túžbu, oakej sa mu ani nesnívalo. Jeho sklon kstaromládenectvu aztoho vyplývajúci pocit slobody boli akosi otrasené... anahradil ich nečakaný pocit prázdnoty, ktorý sa počas uplynulého roku akoby prehĺbil.

Svižne kráčali ďalej, no Langdon ešte vždy nevidel mŕtve telo. „Jacques Saunière došiel až tak ďaleko?“

„Pán Saunière bol postrelený dobrucha. Umieral veľmi pomaly. Možno takých pätnásť-dvadsať minút. Musel to byť mimoriadne silný človek.“

Langdon sa zdesene obrátil knemu. „Bezpečnostnej službe trvalo pätnásť minút, kým sa sem dostala?“

„Pravdaže nie. Bezpečnostná služba reagovala okamžite pozaznení poplašného zariadenia, ale Veľká galéria bola uzavretá. Cezmrežu počuli, že navzdialenom konci chodby sa pohybuje nejaký človek, ale nevideli ho. Kričali naňho, ale neodpovedal. Predpokladali, že je to vrah, atak vsúlade sozmluvou zavolali justičnú políciu. Oštvrť hodiny sme tu boli. Podarilo sa nám nadvihnúť mrežu tak, aby sa dalo popod ňu prekĺznuť, aposlali sme dnu tucet ozbrojených agentov. Prehľadali sme celú galériu.“

„A?“

„Nikoho sme nenašli. Okrem...“ Ukázal ďalej dochodby. „Okrem neho.“

Langdon sa pozrel smerom, ktorým ukazoval Fache. Spočiatku si myslel, že Fache ukazuje naveľkú mramorovú sochu vstrede chodby. Ako však išli ďalej, Langdon začal rozoznávať aj priestor zasochou. Asi tridsať metrov prednimi svietil nazem reflektor naprenosnom stojane avkarmínovočervenej galérii vytváral okrúhly ostrovček bieleho svetla. Uprostred kruhu ležalo naparketovej dlážke ako hmyz podmikroskopom nahé mŕtve telo kurátora.

„Videli ste tú fotografiu,“ povedal Fache, „takže by vás to nemalo prekvapiť.“

Keď podišli ktelu, Langdona zamrazilo. Mal predsebou ten najčudnejší výjav, aký kedy videl.

Bledá mŕtvola Jacqua Saunièra ležala naparketách presne ako nafotografii. Keď Langdon stál nadtelom ažmúril vostrom svetle, musel žasnúť, keď si znovu uvedomil, že Saunière strávil posledných päť minút svojho života tým, že sa snažil dostať svoje vlastné telo dotejto polohy.

Saunière vyzeral nasvoj vek prekvapujúco dobre... avšetky svaly natele mu boli dobre vidieť. Bol celkom vyzlečený, šaty boli úhľadne zložené nadlážke aon ležal nachrbte uprostred širokej chodby rovnobežne sostenami. Ruky inohy mal doširoka roztiahnuté ako človek, ktorého natiahla arozštvrtila akási neviditeľná sila.

Krvavá škvrna tesne podhrudnou kosťou naznačovala, kade vnikla dotela guľka. Zrany vytieklo prekvapujúco málo krvi – vedľa tela bola len malá kaluž sčernetej krvi.

Zakrvavený bol aj Saunièrov ľavý ukazovák. Očividne použil svoju vlastnú krv ako atrament asvoje nahé brucho ako plátno, naktoré nakreslil jednoduchý symbol – päť prekrížených čiar tvorilo päťramennú hviezdu.

Pentagram.

Mŕtvola skrvavou hviezdou nabruchu mala vsebe čosi diabolské. Už fotografia, ktorú Langdon videl predtým, bola desivá, no teraz, keď tu stál osobne, mal hrozný pocit.

Urobil si to sám.

„Pán Langdon?“ Facheove čierne oči sa doňho znovu zavŕtali.

„Je to pentagram,“ povedal Langdon hlasom, ktorý znel vtom veľkom priestore duto. „Jeden znajstarších symbolov nasvete. Používal sa predvyše štyritisíc rokmi predKristom.“

„Ačo znamená?“

Langdon vždy váhal, keď dostal túto otázku. Vysvetliť, čo symbol „znamená“, bolo ako vysvetliť, ako pôsobí načloveka pieseň – nakaždého ináč. Biela kapucňa príslušníkov KuKlux Klanu sa vUSA spája snenávisťou arasizmom, ale vŠpanielsku je táto časť odevu znakom náboženskej viery.

„Symboly majú zarôznych okolností rôzny význam,“ povedal. „Pentagram je vovšeobecnosti pohanský náboženský symbol.“

Fache prikývol. „Satanistický.“

„Nie,“ opravil ho Langdon ahneď si uvedomil, že by sa mal vyjadrovať jasnejšie.

Dnes je pojem pohan takmer synonymom satanizmu, čo je všeobecný omyl. Toto slovo je pôvodne odvodené zlatinského paganus, čo značí obyvateľ vidieka. „Pohania“ boli doslova nevzdelaní dedinčania, ktorí sa pridŕžali starého vidieckeho náboženstva uctievajúceho Prírodu. Ľudí, ktorí bývali vovidieckych sídlach, villes, sa cirkev tak bála, že kedysi nevinné označenie dedinčana – vilain – dnes znamená „zloduch“.

„Pentagram je predkresťanský symbol,“ vysvetľoval Langdon, „ktorý súvisí suctievaním Prírody. Staré národy rozdeľovali svet napolovice – mužskú aženskú. Ich bohovia abohyne udržiavali rovnováhu moci. Jin ajang. Keď boli muži aženy vrovnováhe, nasvete vládol súlad. Keď neboli vrovnováhe, vládol chaos.“ Ukázal naSaunièrovo brucho. „Tento pentagram predstavuje ženskú polovicu všetkého jestvujúceho – predstava, ktorú náboženskí historici nazývajú ‚posvätné ženstvo‘ alebo ‚božská bohyňa‘. Saunière to vedel najlepšie.“

„Saunière si nakreslil nabrucho symbol bohyne?“

Langdon to musel priznať, aj keď to vyzeralo čudné. „Podľa celkom konkrétnej interpretácie pentagram symbolizuje Venušu – bohyňu ženskej pohlavnej lásky akrásy.“

Fache prenikavo pozoroval nahého muža azahmkal.

„Prvé náboženstvá boli založené nabožskom poriadku Prírody. Bohyňa Venuša aplanéta Venuša boli jedno ato isté. Bohyňa mala svoje miesto nanočnej oblohe abola známa podrozličnými menami – Venuša, Východná hviezda, Ištar, Astarte – avšetky súvisia soženstvom, Prírodou aMatkou Zemou.“

Fache vyzeral akýsi ustarostenejší, akoby radšej dával prednosť idei satanizmu.

Langdon sa rozhodol, že nebude vysvetľovať to, čo bolo napentagrame najúžasnejšie – jeho grafický pôvod súvisiaci sVenušou. Ako mladý študent astronómie žasol, keď zistil, že planéta Venuša vytvára každých osem rokov nasvojej dráhe pooblohe dokonalý pentagram. Staroveké národy tento úkaz natoľko prekvapil, že Venuša ajej pentagram sa stali symbolmi dokonalosti, krásy acyklických vlastností pohlavnej lásky. Gréci napočesť čarovnej Venuše ajej osemročného cyklu organizovali olympijské hry. Dnes si už len málokto uvedomuje, že novoveké olympijské hry, ktoré sa konajú každé štyri roky, sa dodnes riadia polovičným cyklom planéty Venuše. Aešte menej ľudí vie, že päťramenná hviezda sa takmer stala oficiálnym olympijským znakom, ktorý sa zmenil naposlednú chvíľu – päť ramien nahradilo päť prelínajúcich sa kruhov, ktoré lepšie vystihujú dokonalosť aharmóniu ako hlavné vlastnosti hier.

„Pán Langdon,“ ozval sa náhle Fache. „Ale pentagram jednoducho musí súvisieť aj sdiablom. Najlepšie otom svedčia vaše americké horory.“

Langdon sa zamračil. Vďaka ti, Hollywood. Päťramenná hviezda bola hotovým klišé vofilmoch osatanských sériových vrahoch, zvyčajne bola namaľovaná nastene nejakého satanského bytu spolu sinými údajne démonickými symbolmi. Langdon bol vždy znechutený, keď videl tento symbol vtejto súvislosti; skutočný pôvod pentagramu bol totiž doslova božský.

„Uisťujem vás,“ povedal Langdon, „že napriek tomu, čo ste videli vofilmoch, démonický výklad pentagramu je historicky nesprávny. Pôvodný ženský význam tohto symbolu sa zachoval, no výklad samotného symbolu bol vpriebehu tisícročí prekrútený. Vtomto prípade prostredníctvom krviprelievania.“

„Asi vám nerozumiem.“

Langdon pozrel naFacheov krížik anebol si istý, ako má pokračovať. „Cirkev, pane. Symboly sú veľmi odolné, ale raná rímskokatolícka cirkev nahradila pentagram iným symbolom. Cirkev vsnahe vykoreniť pohanské náboženstvá aobrátiť národy nakresťanstvo spustila očierňovaciu kampaň proti pohanským bohom abohyniam aoznačila ich božské symboly zaprejav zla.“

„Pokračujte.“

„Vnepokojných časoch je to bežné. Nová moc preberie jestvujúce symboly apostupne ich potiera, aby potlačila ich význam. Vboji medzi pohanskými akresťanskými symbolmi prehrali pohania; zPoseidónovho trojzubca sa stali diablove vidly, zošpicatého klobúka mudrca sa stal čarodejnícky symbol azVenušinho pentagramu znamenie diabla.“ Langdon sa odmlčal. „Nanešťastie, aj armáda USA prekrútila zmysel pentagramu, ktorý je dnes naším najvýznamnejším symbolom vojny. Nachádza sa navšetkých našich bojových lietadlách anapleciach všetkých našich generálov.“ Toľko obohyni lásky akrásy.

„Zaujímavé.“ Fache kývol smerom kmŕtvole, ktorá mala ruky roztiahnuté ako orlie krídla. „Apoloha tela? Čo by ste ktomu povedali?“

Langdon pokrčil plecami. „Poloha tela len podčiarkuje symboliku pentagramu aposvätného ženstva.“

Fache sa zamračil. „Prosím?“

„Princíp opakovania. Najjednoduchší spôsob, ako zvýrazniť zmysel symbolu, je symbol zopakovať. Samotné telo Jacqua Saunièra je roztiahnuté vtvare päťramennej hviezdy.“ Jeden pentagram je dobrý, ale dva sú ešte lepšie.

Fache si znovu prešiel rukou poulízaných vlasoch azrakom prechádzal poSaunièrových rukách, nohách ahlave, ktoré vytvárali päťramennú hviezdu. „Aprečo je nahý?“ zamrmlal pochvíľke mlčania, akoby pripohľade nastaré mužské telo cítil odpor. „Prečo sa vyzliekol?“

Čertovsky dobrá otázka, pomyslel si Langdon. Premýšľalonej odchvíle, keď videl tú fotografiu. Mal pocit, že nahé ľudské telo zase len podčiarkovalo symbol Venuše – bohyne ľudskej sexuality. Hoci sa modernej kultúre podarilo zveľkej časti potlačiť súvislosť medzi Venušou atelesným spojením medzi mužom aženou, skúsené oko etymológa videlo vslove „venerický“ jeho pôvodný význam pochádzajúci zoslova Venuša. Langdon sa rozhodol, že týmto smerom nepôjde.

„Pán Fache, asi vám nepoviem, prečo si pán Saunière nakreslil tento symbol nabrucho aprečo si takto ľahol, ale môžem vám povedať, že pentagram považoval zaznak ženského božstva. Vzájomný vzťah medzi týmto symbolom aposvätným ženstvom je historikom umenia avedcom zaoberajúcim sa symbolmi všeobecne známy.“

„Dobre. Aprečo použil svoju vlastnú krv ako atrament?“

„Asi nemal poruke nič iné, čím by mohol písať.“

Fache chvíľu mlčal. „Ja si myslím, že použil krv preto, aby polícia mohla uplatniť určité súdne postupy.“

„Prosím?“

„Pozrite sa najeho ľavú ruku.“

Langdon prešiel zrakom bledú kurátorovu ruku pocelej jej dĺžke, ale nevidel nič. Neisto obišiel mŕtvolu, kľukol si asprekvapením si všimol, že kurátor zviera vľavej ruke veľké značkovacie pero.

„Saunière ho držal, keď sme ho našli,“ povedal Fache aprešiel niekoľko metrov kprenosnému stolu pokrytému vyšetrovacími nástrojmi, káblami arozličnými elektronickými prístrojmi. „Ako som už povedal,“ pokračoval aprehrabával sa voveciach nastole, „ničoho sme sa nedotkli. Poznáte tento typ pera?“

Langdon sa ešte hlbšie sklonil, aby videl nanápis napere.

STYLO DE LUMIÈRE NOIRE.

Prekvapene zdvihol zrak.

Keď Langdon vstal, Fache podišiel kreflektoru azhasil ho. Galéria razom potemnela.

Le moment de vérité, pomyslel si.