Start

Paulo Coelho

SER COMO O RIO QUE FLUI...

Copyright © 2006 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangements

with Sant Jordi Asociados, Barcelona, SPAIN.

All Rights Reserved

www.paulocoelho.com

Translation © 2006 by Katarína da Silva

Jacket photo © 2006 by ALBUM/OPALE/Geofrey Mathieu

Jacket design © 2006 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2006, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z portugalského originálu Ser como o rio que flui...

preložila Katarína da Silva.

Redigovala Marianna Petrincová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 364. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán Pro 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3419-2

Byť ako rieka, ktorá mĺkvo

Plynie uprostred noci.

Nebáť sa nočnej temravy.

Ak sú na nebi hviezdy, zamyslieť sa nad nimi.

A ak nebo oťažie oblakmi,

Ako rieka, oblaky sú voda;

Aj nad nimi sa zamyslieť bez horkosti

V pokojných hlbinách

MANOEL BANDEIRA

Predhovor

KEĎ SOM MAL PÄTNÁSŤ ROKOV, povedal som matke:

„Už viem, čím chcem byť. Chcem sa stať spisovateľom.“

„Synček,“ odvetila mi smutne, „tvoj otec je inžinier. Je to rozumný muž, rozmýšľa logicky, má svoj presný názor na svet. Vieš si predstaviť, čo to znamená byť spisovateľom?“

„To znamená písať knihy.“

„Tvoj ujo Haroldo je lekár a zároveň píše knihy, niektoré dokonca aj vydal. Staň sa inžinierom a vo voľnom čase sa aj ty môžeš venovať písaniu.“

„Nie, mamička, ja chcem byť iba spisovateľom. Nechcem byť inžinierom, čo sa venuje písaniu kníh.“

„Povedz, poznal si už nejakého spisovateľa, niekoho, kto píše knihy?“

„Nie, iba na fotografiách.“

„Ako potom chceš byť spisovateľom, keď ani poriadne nevieš, čo to znamená?“

Aby som jej mohol dať odpoveď, rozhodol som sa urobiť malý výskum. A vtedy, bolo to začiatkom šesťdesiatych rokov, som sa dozvedel, čo znamená byť spisovateľom:

A) Spisovateľ nosí vždy okuliare a poriadne sa nečeše. Polovicu času na všetko nadáva, druhú polovicu je v depresii. Svoj život trávi v baroch, kde diskutuje s inými neučesanými spisovateľmi v okuliaroch. Rozpráva zložito. Vždy sa zapodieva fantastickými predstavami o svojom budúcom románe a nenávidí dielo, ktoré mu práve vydali.

B) Povinnosťou spisovateľa je, aby mu jeho generácia nerozumela – a aby ho nikdy nikto nepovažoval za génia, lebo sa narodil v spoločnosti, kde panuje priemernosť. Spisovateľ vždy mení a opravuje každú vetu, čo napíše. Slovná zásoba bežného človeka má asi 3 000 slov; tie skutočný spisovateľ nikdy nepoužíva, lebo v slovníku existuje ďalších 189 000 slov a on predsa nie je bežný človek.

C) Iba iný spisovateľ dokáže pochopiť, čo vlastne taký spisovateľ chce povedať. Ale aj tak, on v kútiku duše nenávidí všetkých ostatných spisovateľov, keďže spolu diskutujú o bielych miestach, ktoré nám počas celých storočí zanechávali dejiny a literatúra. A tak spisovateľ so svojimi kolegami súperí o trofej, ktorou je najkomplikovanejšia kniha: najlepšia bude asi tá, ktorá je najťažšia.

D) Spisovateľ sa vyzná v témach, ktoré už na prvé počutie znejú odstrašujúco: semiotika, epistemológia, neokonkretizmus. Keď chce šokovať, stačí mu povedať: „Einstein bol somár“ alebo „Tolstoj bol buržoázny pajác“. Všetkých to šokuje a začnú sa šíriť klebety, že teória relativity je omyl a Tostoj zastával ruskú aristokraciu.

E) Keď chce spisovateľ zviesť ženu, stačí mu povedať, že je spisovateľom a na obrúsok napísať báseň – to vždy zaberie.

F) Vďaka širokému kultúrnemu rozhľadu sa takmer vždy zamestná ako literárny kritik. A práve vtedy, keď píše o knihách svojich priateľov, dáva najavo svoju veľkorysosť. Polovica kritiky je spravidla založená na citáciách zahraničných autorov; druhú polovicu tvoria analýzy takých viet, pri ktorých sa dajú použiť termíny ako „epistemologický zlom“ alebo „pohľad zahrnutý v príslušnej osi“. Tí, čo čítajú kritiku, si povedia: „Ó, aký vzdelaný človek.“ Knihu si však nekúpia, lebo nevedia, ako pokračovať v čítaní, keď sa epistemologický zlom objaví.

G) Keď sa ho čitatelia spýtajú, čo práve číta, uvedie knihu, o ktorej ešte nikto nepočul.

H) Existuje iba jedna kniha, ktorá vzbudzuje jednomyseľný obdiv spisovateľa a jeho kolegov: Je to Ulysses od Jamesa Joycea. O nej ani jeden spisovateľ za žiadnych okolností nepovie nič zlé, keď sa ho však spýtajú, o čom sa v nej píše, nikdy neodpovie priamo; vyprovokuje tým otázky typu, či si uvedenú knihu skutočne prečítal. A je priam absurdné, že reedícia Ulyssesa nikdy nevyšla, hoci ho všetci spisovatelia citujú ako majstrovský kus; možno je to len v dôsledku hlúposti vydavateľov, nechávajú si ujsť príležitosť na vydanie diela, ktoré by všetci čítali a všetkým by sa páčilo.

Vyzbrojený týmito informáciami som zašiel za matkou a vysvetlil jej, čo presne znamená byť spisovateľom. Veľmi ju to prekvapilo.

„Jednoduchšie je byť inžinierom,“ povedala. „A okrem toho, ty predsa nenosíš okuliare.“

Ja som však už vtedy bol strapatý, s balíčkom gauloisiek vo vrecku a pod pazuchou som si niesol divadelnú hru (Hranice odporu, ktorú na moju veľkú radosť jeden z kritikov ohodnotil ako „najbláznivejšie divadlo, aké som kedy videl“), venoval som sa štúdiu Hegela a bol som pevne rozhodnutý zohnať a prečítať si Ulyssesa. Potom sa však jedného dňa ukázal istý rockový spevák a požiadal ma, aby som mu napísal texty k pesničkám, a to ma vytrhlo z cesty hľadania nesmrteľnosti a vrátilo do sveta obyčajných ľudí.

Vďaka tomu som sa ocitol na mnohých miestach sveta a vystriedal viac krajín ako topánok, ako hovoril Bertold Brecht. Na nasledujúcich stránkach preto podávam záznamy niektorých okamihov, ktoré som prežil sám, príbehy, ktoré mi rozpovedali iní, úvahy, ktoré mi prišli na um, keď som sa brodil istými úsekmi rieky života. Tieto texty boli publikované v rozličných novinách na celom svete a teraz som ich na žiadosť čitateľov zhrnul do knihy.

AUTOR

Deň v mlyne

MÔJ SÚČASNÝ ŽIVOT je symfóniou, zloženou z troch odlišných častí: „veľa ľudí“, „niekoľko ľudí“ a „takmer nik“. Každá z nich trvá približne štyri mesiace, často sa navzájom v rámci jedného mesiaca miešajú, nikdy sa však nedajú navzájom zameniť.

„Veľa ľudí“, to sú chvíle, keď sa stretávam s publikom, vydavateľmi a novinármi.

„Niekoľko ľudí“ je obdobie, keď idem do Brazílie, stretávam starých priateľov, prechádzam sa po pláži Copacabana, zúčastňujem sa takých či onakých spoločenských podujatí, väčšinou však zostávam doma.

Teraz však mám v úmysle rozhovoriť sa trochu o časti „takmer nik“. V tejto chvíli, v Pyrenejach, v malej dedinke s dvesto obyvateľmi – jej meno úmyselne zatajím, lebo som si tam prednedávnom kúpil starý mlyn prestavaný na dom –, je už takmer úplná tma. Každé ráno ma tam prebúdza spev kohúta, naraňajkujem sa a vyjdem na prechádzku pomedzi kravy, barany, kukuričné polia a lúky. Pozorujem hory – a na rozdiel od časti „veľa ľudí“, nikdy sa nezamýšľam nad sebou. Nekladiem si otázky, nedávam odpovede, naplno prežívam prítomnosť, uvedomujem si, že rok má štyri obdobia (áno, zdá sa to úplne prirodzené, ale my na to niekedy zabúdame), a ja sa mením v súlade s okolitou krajinou.

V tejto chvíli ma pramálo zaujíma, čo sa deje v Iraku či v Afganistane: ako pre každého človeka žijúceho na vidieku, aj pre mňa sú najdôležitejšie správy o počasí. Všetci obyvatelia malého mestečka vedia, či bude veterno, či sa ochladí alebo príde dážď, lebo to sa týka ich každodenného života, plánov, úrody. Stretnem roľníka obrábajúceho pole, zaželáme si „dobrý deň“, prehodíme pár slov o predpovedi počasia a každý ide po svojom – on sa vráti k pluhu a ja pokračujem v dlhej prechádzke.

Vrátim sa, nazriem do poštovej schránky, kde nájdem regionálny denník: v susednej dedinke sa koná tanečná zábava, v bare v Tarbes – veľkom, štyridsaťtisícovom meste – je zas akási prednáška, hasiči mali výjazd k horiacemu smetisku. Téma dňa, ktorá obyvateľov najviac vzrušuje, je venovaná skupine, obžalovanej z vyrúbania platanov rastúcich popri vidieckej ceste, lebo zavinili smrť motocyklistu; táto správa zaberá celú stranu a ešte niekoľko dní sa k nej noviny vracajú v reportážach o „tajnom komande“, ktoré sa ničením stromov chce pomstiť za chlapcovu smrť.

Ľahnem si vedľa potôčika, ktorý preteká popri mojom mlyne. Vzhliadnem k bezoblačnému nebu tohto hrôzostrašného leta, ktoré si iba vo Francúzsku vyžiadalo 5 000 obetí. Vstanem a rozhodnem sa venovať kyudu, meditácii s lukom a šípmi, ktorej patrí viac ako hodina z môjho dňa. Prišiel čas obeda: pripravím si ľahké jedlo a náhle si uvedomím, že tam, kdesi v útrobách starej stavby, je čudný predmet s obrazovkou, klávesmi a vysokorýchlostným pripojením – zázrakom nad zázraky –, ktorému sa hovorí aj ADSL. Viem, že vo chvíli, keď stlačím tlačidlo tohto prístroja, budem mať pred sebou celý svet.

Odolávam mu tak dlho, ako viem, napokon však nastane ten okamih, keď sa prstom dotknem tlačidla „zapnúť“ – a už mám pred sebou stĺpčeky v brazílskych novinách, knihy, rozhovory, ktoré treba poskytnúť, správy z Iraku, Afganistanu, žiadosti, oznámenie, že zajtra mi doručia letenku, rozhodnutia, ktoré treba oddialiť, i tie, ktoré treba urobiť.

Pracujem niekoľko hodín, lebo som sa tak rozhodol, lebo toto je môj osobný príbeh, lebo Bojovník svetla vie, že má svoje povinnosti i zodpovednosť. Ale v časti „takmer nik“ je všetko, čo vidím na obrazovke počítača, veľmi vzdialené, práve tak, ako keď sa mi počas období „veľa ľudí“ alebo „niekoľkí ľudia“ zdá, že tento mlyn je iba snom.

Slnko zapadá, tlačidlo je vypnuté, svet sa opäť premenil na pole, vôňu trávy, bučanie kráv, hlas pastiera ženúceho svoje ovečky späť do ovčinca pri mojom mlyne.

Kladiem si otázku, ako môžem v jeden deň pendlovať medzi dvoma takými odlišnými svetmi: nepoznám odpoveď, viem však, že ma to fascinuje, a pri písaní týchto riadkov cítim spokojnosť.

Muž, ktorý šiel za svojimi snami

NARODIL SOM SA V RIU DE JANEIRO, v nemocnici Svätého Jozefa. Pôrod bol veľmi komplikovaný, a preto ma matka zasvätila tomuto svätému s prosbou, aby mi pomohol prežiť. Meno Jozef sa stalo významným menom v mojom živote od roku 1987, teda rok po tom, ako som vykonal púť do Santiaga de Compostela; odvtedy vždy 19. marca usporadúvam na jeho počesť oslavu. Pozývam priateľov, čestných a pracovitých ľudí a pred večerou sa modlíme za všetkých, ktorí sa snažia zachovať dôstojnosť pri všetkých svojich činnostiach. Modlíme sa aj za nezamestnaných bez vyhliadok do budúcnosti.

V krátkom úvode pred tradičnou modlitbou zvyknem pripomenúť, že slovo sen, ktoré sa v Novom Zákone vyskytuje dohromady päťkrát, sa štyrikrát uvádza práve v súvislosti s tesárom Jozefom. Vo všetkých prípadoch ho anjel vo sne presvedčí, aby urobil pravý opak toho, čo zamýšľal.

Anjel ho žiada, aby aj napriek tehotenstvu neopustil svoju ženu. Mohol povedať čosi ako: „A čo si o tom pomyslia susedia?“ Vráti sa však domov a uverí zjavenému slovu.

Potom ho Anjel vyšle do Egypta. Mohol mu povedať: „Tu som predsa známym tesárom, mám svojich klientov, nemôžem tu teraz všetko len tak zanechať.“ On si však zbalí veci a odíde v ústrety neznámemu osudu.

Potom ho Anjel požiada, aby sa z Egypta vrátil. A Jozef si mohol opäť pomyslieť: „Práve teraz, keď sa mi podarilo usadiť, zabehať v novom živote a musím živiť rodinu?“

A takto, v rozpore so zdravým rozumom, Jozef nasleduje svoje sny. Vie, že musí naplniť svoj osud, jeho osud je pritom osudom skoro každého muža na tejto planéte: chrániť a živiť svoju rodinu. Ako milióny anonymných Jozefov, aj on sa snaží splniť svoje poslanie, hoci musí robiť veci presahujúce jeho chápanie.

Neskôr sa jeho žena i jeden zo synov stanú hlavnými predstaviteľmi kresťanstva. Tretieho člena rodiny, tesára, si pripomíname iba na vianočných betlehemoch, prípadne si na neho spomenú oddaní ctitelia, ako je to napríklad v mojom prípade, ale aj v prípade Leonarda Bloffa, ktorému som napísal predslov ku knihe o tesárovi.

Teraz odcitujem časť textu z knihy spisovateľa Carlosa Heitora Conyho (dúfam, že je skutočne jeho, lebo som ho našiel na internete!): „Veľmi často sa ľudia čudujú, že sa vyhlasujem za agnostika a neprijímam ideu filozofického, morálneho či náboženského Boha, som však ctiteľom niektorých svätých v tradičnom kalendári. Boh je pojem alebo myšlienka príliš vzdialená mojim schopnostiam aj mojim potrebám. Svätí však, keďže boli pozemšťanmi a mali takú istú telesnú schránku z hliny ako ja, si zaslúžia viac ako môj obdiv. A zaslúžia si dokonca aj to, aby som si ich uctieval.

Svätý Jozef je jedným z nich. Evanjeliá nezaznamenali ani jedno z jeho slov, iba činy a explicitné svedectvo: „vir justus“.

Spravodlivý muž. Keďže išlo o tesára a nie o sudcu, predpokladá sa, že Jozef bol predovšetkým dobrým človekom. Dobrým tesárom, dobrým manželom, dobrým otcom chlapčeka, ktorý rozdelil svetové dejiny na dve éry.“

Krásne Conyho slová. Často som našiel a prečítal rôzne prekrútené výklady: „Ježiš odišiel do Indie a tam sa stal učeníkom Himalájskych majstrov.“ Podľa mňa každý môže premeniť svoj životný údel na posvätný, Ježiš sa to naučil, kým ho Jozef, spravodlivý muž, učil vyrábať stoly, stoličky, postele.

V myšlienkach si často vyvolávam predstavu, že stôl, na ktorom Kristus posvätil chlieb a víno, vyrobil práve Jozef – lebo aj za ním je ruka anonymného tesára, ktorý si zarábal na živobytie v pote svojej tváre a práve tým umožnil, aby sa uskutočňovali zázraky.

Ako sa zlo premenilo na dobro

PERZSKÝ BÁSNIK RÚMÍ hovorí, že Mo’avia, prvý kalif z rodu Ommiadovcov, raz zaspal vo svojom paláci, kde ho zobudil akýsi muž.

„Kto si?“ spýtal sa.

„Som Lucifer,“ znela odpoveď.

„A čo tu hľadáš?“

„Nastal čas modlitby a ty ešte stále spíš.“

Na Mo’aviu to veľmi zapôsobilo. Ako je možné, že toto knieža temnôt, túžiace po maloverných, sa mu snaží pomôcť pri plnení náboženskej povinnosti?

Lucifer mu to však vysvetlil:

„Nezabúdaj, že som bol stvorený ako anjel svetla. Napriek všetkému, čo sa mi počas môjho jestvovania prihodilo, nemôžem zabudnúť na svoj pôvod. Človek môže putovať do Ríma či Jeruzalema, ale vždy si v srdci nesie hodnoty svojej vlasti, a so mnou je to rovnako. Ešte stále milujem Stvoriteľa, ktorý ma v mladosti živil a učil konať dobro. Nevzbúril som sa proti nemu preto, že som ho nemiloval, práve naopak, miloval som ho natoľko, že sa ma zmocnila žiarlivosť, keď stvoril Adama. Vtedy som sa postavil proti Pánovi, a to ma zničilo; no i tak si spomínam na požehnanie, ktoré som jedného dňa dostal, a možno, keď budem činiť dobré skutky, budem sa môcť vrátiť do Raja.“

Mo’avia odvetil:

„Nemôžem uveriť, čo mi tu hovoríš. Veď práve kvôli tebe bolo na zemi zničených mnoho ľudí.“

„Uver mi,“ naliehal Lucifer. „Len Boh môže stavať a ničiť, pretože je Všemocný. Práve on pri stvorení človeka zariadil, že túžba, pomsta, súcit i smrť sa stali súčasťou života. Preto keď sa pozeráš na zlo okolo seba, neobviňuj mňa, ja som totiž iba zrkadlom existujúceho zla.“

Mo’avia si uvedomil, že čosi tu nie je v poriadku, a preto sa začal zúfalo modliť k Bohu, aby ho vyslyšal. Celú noc strávil v rozhovore a diskusii s Luciferom, a ani napriek jeho brilantným argumentom sa nedal presvedčiť.

Na úsvite nového dňa Lucifer konečne ustúpil a vysvetlil mu:

„Dobre teda, máš pravdu. Keď som ťa včera popoludní prišiel zobudiť, aby si nezmeškal modlitbu, nemal som v úmysle priblížiť ťa Božiemu svetlu.

Vedel som, že keby si vynechal povinnú modlitbu, pocítil by si hlboký smútok a v nasledujúcich dňoch by si sa modlil s dvojnásobnou vierou a prosil by si o odpustenie za to, že si zabudol na svoj obrad. Každá z týchto modlitieb, vykonaných s láskou a ľútosťou v Božích očiach, zaváži toľko ako dvesto modlitieb vykonaných počas všedného dňa. Napokon by si bol očistený a preniknutý Bohom, ten by ťa viac miloval a ja by som mal k tvojej duši oveľa ďalej.“

Lucifer zmizol a vzápätí sa objavil Anjel svetla:

„Zober si poučenie z dnešnej lekcie,“ povedal Mo’aviovi. „Niekedy sa zlo môže skrývať za maskou posla dobrých správ, ale jeho skrytým úmyslom je spôsobiť ešte väčšie škody.“

Toho dňa i v dňoch nasledujúcich sa Mo’avia modlil s ľútosťou, súcitom i vierou. A Boh jeho modlitby tisíckrát vypočul.

Pripravený do boja,
ale kvárený pochybnosťami

OBLIEKAM SI ZELENÝ ÚBOR z hrubej látky, plný zipsov. Na rukách mám rukavice, aby som sa neporanil. Beriem do ruky svoj nástroj, je to akási kopija, takmer taká vysoká ako ja: na jednej strane je zakončená kovovým trojzubcom a na druhej strane ostrým kovovým hrotom.

Pred očami mám obeť svojho najbližšieho útoku: záhradu.

Predmetom začínam trhať burinu, ktorá vyrástla na trávniku. Tejto činnosti sa venujem už dosť dlho a viem, že vytrhnutá burina zahynie do dvoch dní.

Náhle si položím otázku: konám správne?

To, čo nazývam „škodlivou burinou“, je v skutočnosti pokus o prežitie istého druhu a trvalo milióny rokov, kým ho vytvorila a vyvinula príroda.

Najprv nespočetné množstvo hmyzu neúnavnou prácou oplodnilo kvet, ten sa premenil na semeno unášané vetrom, ktorý ho rozptýlil po okolitých poliach, a takto – pretože nerastie iba na jednom, ale na mnohých miestach – je väčšia pravdepodobnosť, že sa dočká budúcej jari. Keby sa však burina nachádzala iba na jednom mieste, ohrozovali by ju bylinožravé zvieratá, povodne, požiare i suchá.

Celé toto úsilie o prežitie však teraz stroskotá na dotyku kopije, ktorá rastlinu bez milosti vytrhne.

Prečo to robím?

Ktosi túto záhradu vytvoril. Neviem kto, pretože keď som dom kúpil, bola už tu, v dokonalom súzvuku s okolitými horami i so stromami navôkol. Jej zakladateľ musel dlho premýšľať nad tým, čo robí, vysádzať pozorne a pritom plánovať (chalúpka, v ktorej máme uložené drevo, je ukrytá za kríkovou alejou), starať sa o ňu počas nespočetných zím a jarí. Keď mi starý mlyn odovzdal – trávim v ňom vždy niekoľko mesiacov v roku –, trávnik bol bezchybný. Teraz je na mne pokračovať v jeho práci, aj keď tu naďalej zostáva nevyriešená filozofická otázka: mám rešpektovať prácu zakladateľa – záhradníka alebo radšej pud sebazáchovy, ktorý príroda dala do vienka tejto rastline, dnes nazývanej „škodlivá burina“?

Trhám teda neželané rastliny a hádžem ich na kopu, ktorú čoskoro podpálim. Asi som príliš premýšľal nad témami, ktoré nemajú nič spoločné s myšlienkami, ale skôr s činmi. Každé gesto človeka je posvätné, zároveň je však prísľubom istých dôsledkov a práve to ma núti viac uvažovať nad svojou činnosťou.

Rastliny majú na jednej strane právo rozšíriť sa ktorýmkoľvek smerom. Na druhej strane, ak s nimi teraz neskoncujem, napokon zničia celý trávnik. V Novom zákone Ježiš hovorí, že treba vykoreniť kúkoľ, aby sa nepremiešal s pšenicou.

No i tak – s podporou Biblie i bez nej – stojím pred konkrétnym problémom, s ktorým ľudstvo bojuje od nepamäti: do akej miery je nám dovolené zasahovať do prírody? Sú takéto zásahy vždy negatívne, alebo môžu byť niekedy aj pozitívne?

Odkladám zbraň, známu aj pod názvom motyka. Každý úder znamená koniec jedného života, koniec existencie kvetu, ktorý by na jar rozkvitol, i aroganciu ľudského stvorenia, ktoré chce zmeniť krajinu navôkol. Potrebujem ešte chvíľu uvažovať, pretože práve teraz uplatňujem svoju moc udeliť milosť života a zároveň odsúdiť na smrť. Trávnik akoby hovoril: „Ochráň ma, inak ma zadusí.“ Burina sa mi však prihovára tiež: „Prekonala som takú dlhú cestu, kým som sa ocitla v tvojej záhrade – prečo ma chceš pripraviť o život?“

Napokon mi príde na pomoc indický text Bragavad-Gíty. Spomínam si na Krišnovu odpoveď bojovníkovi Ardžúnovi, ktorý pred blížiacim sa rozhodujúcim bojom podľahne malomyseľnosti, odhodí zbrane a vyhlási, že nie je spravodlivé zúčastniť sa boja, kde napokon zabije brata. Krišna mu odpovie približne toto: „Myslíš si, že by si dokázal niekoho zabiť? Tvoja ruka je mojou rukou a už dávno bolo napísané všetko, čo urobíš. Nikto nezabíja a nikto nezomiera.“

Táto náhla spomienka mi dodá odvahy, opäť beriem do ruky kopiju a zaútočím na burinu, ktorú som do svojej záhrady nepozval; z celého dopoludnia si odnášam lekciu: keď mi v hlave vyklíči niečo neželateľné, poprosím Boha, aby mi dal odvahu bez milosti to vykoreniť.

Cesta šípu, vystreleného zluku

JE DÔLEŽITÉ OPAKOVAŤ SI VIACKRÁT TO ISTÉ: Čin je prejavená myšlienka.

Už aj malé gesto nás dokáže prezradiť, preto sa musíme snažiť zdokonaľovať, nezabúdať nadetaily, zvládnuť jednotlivé úkony tak, aby sme konali intuitívne. Intuícia nemá nič spoločné srutinou, je to stav ducha, presahujúci techniku.

Keď dokonale zvládneme techniku, už nerozmýšľame, aké pohyby treba vykonať: stanú sa súčasťou nášho bytia. Aby sme tento stav dosiahli, musíme cvičiť aopakovať jednotlivé pohyby.

Aokrem toho musíme opakovať jednotlivé pohyby acvičiť.

Všimnime si, ako dobrý kováč pracuje soceľou. Netrénovanému oku sa zdá, že udiera kladivom stále rovnako.

Kto však pozná, aké dôležité je cvičiť, vie, že každý úder kladivom má inú intenzitu. Ruka síce opakuje ten istý pohyb, keď sa však priblíži koceli, vie, kedy má udrieť tvrdšie akedy má byť úder jemnejší.

Všimnime si taký mlyn. Kto sa pozerá načinnosť lopatiek prvý raz, má pocit, že sa stále krútia rovnakou rýchlosťou adonekonečna opakujú rovnaký pohyb.

Kto však pozná činnosť mlyna, vie, že lopatky sa prispôsobujú vetru, avždy keď je to potrebné, zmenia smer.

Kým si kováčova ruka zvykla udierať kladivom, presné pohyby si musela tisíckrát precvičiť. Lopatky namlyne sa točia rýchlejšie, keď vietor fúka silno, až sa jednotlivé súkolia celkom zoderú.

Lukostrelec dovolí mnohým šípom minúť cieľ, lebo vie, že význam luku, postoja, tetivy icieľa si osvojí až potom, keď si všetko tisíckrát zopakuje bezstrachu, že sa dopustí omylu.

Napokon nadíde okamih, keď už nemusí myslieť nato, čo práve robí. Odtoho okamihu sa lukostrelec stane lukom, šípom, icieľom.

Ako pozorovať let šípu: Šíp je úmysel, premietnutý dopriestoru.

Ak ho raz lukostrelec vystrelí, nezostane mu nič iné, ako sledovať jeho smerovanie docieľa. Napätie potrebné navýstrel je vtejto chvíli už celkom zbytočné.

Ikeď strelec uprene sleduje očami let šípu, vsrdci cíti mier anaperách mu pohráva úsmev.

Ak dostatočne trénoval adokázal rozvinúť svoj strelecký inštinkt, ak si privymrštení šípu zachoval koncentráciu ielegantné pohyby, pocíti vtejto chvíli prítomnosť vesmíru auvedomí si, že jeho čin bol správny azaslúžený.

Technika nám zaručí, aby sme mali obe ruky pripravené arovnako šikovné, aby náš dych bol práve taký, aký potrebujeme, aaby sa oči mohli uprieť nacieľ. Inštinkt zabezpečí, aby vokamihu výstrelu bolo všetko dokonale zladené.

Ak niekto prechádza okolo avidí lukostrelca sroztvoreným náručím, ako očami sprevádza let šípu, pomyslí si, že sa nehýbe. Ale spojenci vedia, že myseľ človeka, ktorý vystrelil, zmenila dimenzie apráve vtejto chvíli je vpriamom kontakte svesmírom: naďalej pracuje, spoznáva, čo užitočné mu výstrel priniesol, opravuje prípadné nedostatky, uvedomuje si svoju zručnosť ačaká, ako zareaguje cieľ vokamihu, keď ho šíp zasiahne.

Keď lukostrelec napne tetivu, voblúku môže zazrieť celý svet. Keď očami sprevádza let šípu, svet sa knemu približuje, hladí ho avyvolá vňom pocit dokonale zvládnutej úlohy.