Start

MICHAL BAŇANKA

LÁSKA NEUMIERA

Michal Baňanka

Láska neumiera

Text © 2013 by Michal Baňanka

Cover design © 2013 by 3H creative studio

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Edícia PRÍBEHY Z KABELKY

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhlo a upravilo 3H creative studio.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 509. publikáciu v elektronickej podobe. Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3719-3

1. časť

Silvia

Láska je umením rovnako,

ako je umením aj život.

ERICH FROMM

Každý, kto zachráni hoci len jeden život, akoby

zachránil celý svet. Každý, kto zničí jeden život,

akoby zničil celý svet.

TALMUD

1 )

Cítim sa neuveriteľne ľahko. Ako pierko. Akoby som ani nemala telo. Vôbec nič ma neťaží. Možno je to stav, aký zažívajú kozmonauti vo vesmíre. Môžem sa vzniesť a putovať priestorom, kam ma myšlienky zanesú. Alebo sú to spomienky?

Vidím malé dievčatko pred výkladom potravín. Vrkoče, krátke pletené šatočky, vyzerá celkom ako ja!

Som to ja! Jazykom si nahmatám medzierku po mliečnom zube, vypadol mi len včera.

Celkom nerozumiem, ako je možné, že som znovu malým dievčatkom, veď som už bola dospelá. Alebo sa mi o dospelosti iba snívalo?

Babka ma poslala po mlieko. Plné fľašky sú mi trochu ťažké, ale obchod našťastie nie je ďaleko. Rada chodím nakupovať. Predavačka je moja teta a vždy mi niečo dá. Aj teraz cmúľam turecký med. A teším sa na pohár studeného mlieka.

Vchádzam do dvora.

Babka býva v dlhom dvojdome, hovoríme mu štrúdľa. V druhej polovici. V prvej od ulice bývajú susedia Vicenovci. Večne na babku nadávajú. Neviem prečo. Keď ich počujem, radšej si zapchávam uši.

Susedia majú nového psa. A teraz ma nechce pustiť domov. Vrčí a cerí na mňa zuby. Hrozne sa bojím, určite ma uhryzne do lýtka. Mám iba sandáliky na holých nohách, au, už cítim, ako to bude bolieť! Je mi do plaču. Pes breše a vyskakuje, div sa neodtrhne. Včera bol nakrátko, no teraz má reťaz na celú šírku dvora. Nemám ho ako obísť!

Rozplačem sa.

Z okna babkinej spálne vyskakuje na podstienku bratranec Ondro. Je odo mňa o rok starší a o desať centimetrov vyšší. Babka by ho hrešila, keby ho videla vyskakovať z okna, ale ja som rada, že mi ide na pomoc. Ondrovi sa bridí chodiť dverami, keď okno je tak nízko. Chalani sú takí. Kričí na psa. Ešte viac ho tým rozzúri, ale už sa bojím menej, lebo teraz cerí zuby na Ondra.

Môj bratranec nemá strach ani z čerta. Ani z veľkých pavúkov, ba ani z babkinho moriaka. Zrazu sa rozbehne a kopne psa rovno do otvorenej papule. Ten letí ako futbalová lopta a zastaví ho až reťaz. Príde mi ho ľúto, celá sa trasiem. Ondro ma berie za ruku a odvádza domov. Pes zalieza do búdy a tíško kňučí.

– Neboj sa, Silvi, už ti dá pokoj, – utešuje ma môj záchranca.

Z vďačnosti mu sľúbim, že sa poobede zahráme na doktorov. On bude prehliadať mňa, potom ja jeho. Celkom som zvedavá, čo za smiešnu vec to skrýva medzi nohami.

2 )

Tá smiešna vec – zrazu mi vôbec nepripadá smiešna! Napĺňa ma úžasom. Asi preto, že som už veľká.

Čoskoro budem mať dvadsať. Malé dievčatko okukujúce Ondrovho vtáčika sa prebudilo do dospelosti. Zvedavosť zostala, ešte sa prehĺbila. Len som ju doteraz držala na uzde.

Hľadala som toho pravého. Všetky moje spolužiačky už o panenstvo prišli. Podpichujú, že mi zarastie, ak budem dlho otáľať. Tomu neverím. Iba sa nechcem uponáhľať.

Konečne som svojho vyvoleného našla. Volá sa Levoslav, všetci ho volajú Lev. Celkom výstižné. Naozaj sa správa, akoby bol kráľom. Jeho veličenstvo Lev. Dokonca sa šušká, že má modrú krv.

Teraz má všetku krv presne tam, kde treba. Úžasné, ako sa tá smiešna vecička dokáže zmeniť! Akoby šibnutím čarovného prútika. Neskutočné, ako narastie! Nemôžem uveriť, že do mňa vojde.

Dlho som si nepripúšťala, že dospelí naozaj čosi také robia. Že muž časťou svojho tela vniká do ženy. Neverila som dovtedy, kým spolužiak Miloš nedoniesol v siedmej triede do školy pornografické fotografie. Bolo na nich všetko – až nechutne detailne nafotené. Obrovské, prekvapujúco intímne, zahanbujúce. Červenala som sa ako pivónia. Týždeň ma prenasledovali divoké sny. Nevedela som si predstaviť, že to tiež budem niekedy robiť.

Detaily si ešte stále neviem dosť dobre predstaviť, ale celkom sa teším. Horí vo mne čosi viac než zvedavosť. Kamarátky, ktoré podľahli obyčajnej zvedavosti, sa trpko sklamali. Ja som čakala až do dnešného dňa, kým v mojom vnútri nevykvitne túžba.

Vždy som snívala o nežnostiach, nikdy som si ich príliš neužila. Lev vo mne niečo silné prebúdza. Neviem čo, ale vyviera to na povrch v tých najintímnejších partiách. Prahnem po dotykoch a láskaní. Zalieva ma očakávanie.

Bože, ešte teraz sa celá chvejem! Vďaka ti, Bože, za to, že si človeku dožičil užívať si sex! Aj keď vlastne v teba neverím, za sex ti z hĺbky duše ďakujem. Rada by som opísala svoje pocity, keby sa opísať dali. Sú neopísateľne krásne.

3 )

Idem von. Svet bez stien mi pripadá nádherný. Až neuveriteľne. Nie ako doma. Doma sa dusím, preto pri každej príležitosti utekám.

Aj teraz mi slnečné lúče klopú na oblok a volajú ma na prechádzku. Slnko má úsmev ešte trochu štrbavý, veď len nedávno sa zastavilo nad obratníkom Kozorožca, urobilo čelom vzad a vyrazilo na cestu späť, ale jeho vábeniu neviem odolať.

Prechádzam našou ulicou a znova zažívam tú fascinujúcu zmenu: ľudia sa na seba usmievajú! Už nehľadia do zeme, keď sa míňajú. Už sa netvária neprítomne, prestali hrať neviditeľných a neexistujúcich. Zvedavo sa jeden druhému prizerajú, akoby len teraz objavili tento svet, seba vo svete, akoby len teraz povyliezali z ulít a zistili, že tam vonku žijú ďalší jedinci takisto túžiaci po dúšku čerstvého vzduchu.

Len môj otec ani za svet nechce vyliezť z ulity. V poslednom čase vôbec nevychádza z domu. Simuluje práceneschopnosť. Jeho pravá diagnóza znie: predseda závodného výboru KSČ. Celé dni sedí pred televízorom a nadáva na nečakaný vývoj celospoločenskej situácie. Keď som nablízku, obviňuje ma, akoby som revolúciu zorganizovala ja.

– Tanky by som na nich poslal! A zopár tých vlasáčov by som povešal na lampy! Na výstrahu.

Podobné múdrosti spočiatku vykrikoval na celý činžiak. Postupne uberal decibely. Pre istotu. Čím menej ziapal, tým väčšia zlosť ním lomcovala. Naozaj mám obavy, že by neváhal strieľať do davu, i keby som v ňom stála ja.

Nikdy sme si nerozumeli. A od 17. novembra napätie medzi nami rastie geometrickým radom. Revolúcia bola posledným klincom do rakvy nášho vzťahu. Utvrdila ma v podozrení, že otec nie je dobrý človek. Hrozné poznanie. Najmä keď sa týka vlastného rodiča.

Vhupla mi do hlavy strašná myšlienka: mám jeho gény! Budem ako on? Preboha, len to nie! Na vysokú školu ma púšťal s ťažkým srdcom. Najradšej by ma držal doma pod zámkou. Našťastie to nejde. Spočiatku som chodievala domov každý víkend. Neskôr len každý druhý, veď cez víkend je na internáte úžasná pohoda. A odpadla mi polovica kázaní o naštrbenej morálke vysokoškolského života.

Keby som nepotrebovala peniaze, neukázala by som sa aj celý mesiac.

Keď som prišla domov prvýkrát od vypuknutia revolúcie, otec sa na mňa hneď vo dverách oboril: – Čo to tam stvárate za sprostosti, vy somári mladí? Čo vy viete o živote?

Bolo mi do plaču, tak rýchlo a ľahko ma pripravil o moju euforickú revolučnú náladu. Chcela som mu vykričať, že už viem o živote dosť. Viem, akú silu má 20-tisícový dav, aká hnusná je opica z piva a aj to, ako chutí muž. Lenže nepochopil by ma. Utiekla som do kúpeľne, aby nevidel, že mám v očiach slzy.

Vyšla som práve vtedy, keď Kňažko v priamom prenose vyhlásil: – Žiadame odsun sovietskych vojsk z Československa!

Otec ozelenel, akoby bol armádnym generálom. o niekoľko dní parlament zrušil vedúcu úlohu komunistickej strany v spoločnosti a otcovi sa definitívne zrútil svet. Premena na zatrpknutého starca, odpísaného človeka, ktorý nemá nič a nikoho, bola dokonaná.

Od začiatku Nežnej revolúcie hľadal oporu v mojej mladšej sestre. Márne. Od narodenia ju zbožňuje. Tiež márne. Sestra naňho kašle. Pekne zvysoka. Mnou otec pohŕda, často mám dojem, že ma dokonca nenávidí.

Pociťujem k nemu iba ľútosť. No súcit nie je láska. Nikdy nebude. A čím viac ho počúvam vzdychať, lamentovať a nadávať, tým menej súcitu v sebe nachádzam.

Čo otca popudzuje, mňa teší. Zmeny vnímame presne opačne. Zatiaľ čo on považuje strhávanie ostnatých drôtov na hraniciach za výsmech štátnosti a ohrozovanie suverenity republiky, ja za prísľub slobody a otváranie sa novým nekonečným možnostiam.

Porazilo by ho, keby som mu porozprávala, ako som sa prechádzala nádherne vyzdobenou predvianočnou Viedňou. Preňho je Viedeň špinavou bránou do skazených útrob zahnívajúceho kapitalizmu. Na adventnej výzdobe nič zahnívajúce nevidím. Snívam, že taká krásna hniloba časom dorazí aj do našich miest.

Tieto Vianoce sú čarovné aj bez výzdoby. Veď všetci sme dostali pod stromček slobodu. Okrem môjho otca. Dobrovoľní otroci si slobodu predstaviť nevedia. Snívajú nanajvýš o výmene otrokára.

A dnes nám federálne zhromaždenie darovalo nového prezidenta. Kiež by tu bol Lev, aby som sa mala s kým tešiť! Teraz je s partiou na chate, pripravujú sa na oslavu Nového roku a nových časov. Mňa otec nepustil. Ja hlúpa som poslúchla.

Prechádzam parkom a obdivujem mrazom postriebrené borovice. Záblesky slnečných lúčov menia šušky na vianočné ozdoby. Zrazu je park plný vianočných stromčekov. Ako v rozprávke.

Mráz ma núti k návratu do tepla. Mám na sebe iba kabátik do pása, zubaté slnko ma podviedlo. Pridávam do kroku.

Blížim sa k nášmu domu.

V oknách sa rozsvecujú prvé svetlá. Zrazu mi srdce poskočí radosťou: zasvieti sa aj v garsónke nad nami! To svetlo ma môže zachrániť pred ďalšími rodinnými trápnosťami. Veziem sa výťahom až na samý vrch a klopem.

4 )

– Ahoj. Pozveš ma dnu? – oslovujem prekvapeného Dávida.

– Samozrejme. Poď.

Ustupuje do malej chodbičky, aby som mohla vojsť.

– Vonku je riadna kosa a mne sa ešte nechce domov, – vysvetľujem Dávidovi náhly prepad a vyzliekam si kabátik.

– Si vítaná vždy, keď sa ti nechce ísť domov. Si vítaná aj vtedy, keď sa ti chce ísť domov. Smejem sa.

– Si zvláštny. Kto takto rozpráva?

– Ako?

Opakujem, čo povedal, a začínam sa červenať.

– Hovorím len pravdu, nič viac.

– Máme šťastie, že žijeme v období veľkých právd, – maskujem „filozofiou“ červeň na lícach. Môj prepad a Dávidova priamočiarosť ma trochu zahanbujú. Niekoľkokrát sme sa viezli spolu výťahom, a zrazu som v jeho byte! Čo tu vlastne robím?

Obzerám sa okolo seba. Izba je zariadená jednoducho, no účelne a aj vkusne. Odo dverí až k oknu po celej stene sektorová zostava, v nej zabudovaná veža, presklené skrinky plné kníh. Pod oknom písací stolík so stoličkami. Namiesto postele dva matrace a veľký periniak. Nikde ani zrniečko prachu, prekvapujúci poriadok na muža, ktorý býva sám.

– Kde máš televízor?

– Nemám.

– Nemáš?

– A načo?

– To ani nevieš, že máme nového prezidenta?

– Neviem.

– Havla. Dnes ho federálne zhromaždenie jednohlasne zvolilo.

– Nie je ti podozrivé, že komunisti zrazu jednohlasne volia za prezidenta chartistu?

Som zaskočená. Havla obdivujem, jeho kniha Moc bezmocných ma nadchla. Len nedávno som pomáhala vylepovať plagáty Havel na hrad!

– Konečne vyhoveli verejnej objednávke. Veď to je ich pravé poslanie, – hľadám sama pre seba odpoveď.

– Žeby sa tak ľahko zriekli moci? Čudné. Najmä keď verejná objednávka je ako mydlová bublina: potrebuješ kúsok mydla, vodu a trochu fúkať.

Dávidovi hrá na perách zvláštny úsmev. Akoby si zo mňa uťahoval. Prekvapene naňho hľadím – a zrazu cítim, ako sa vo mne čosi láme. Život človeka často dokáže zmeniť jediná veta, niekedy jediné slovo! Alebo dotyk.

Náhle si uvedomím, že politika ma až tak nezaujíma. Po prázdninách budem musieť opäť chodiť do školy, tvrdnúť na prednáškach, robiť skúšky. Každodennosť bude mať určite inú príchuť ako s Husákom, ale výnimočnosť sa napokon utopí v bahne všednosti.

Vžívam sa do Dávidovho nadhľadu.

A smejem sa sama sebe.

5 )

Lev je členom štrajkového výboru na našej škole a nechápe môj nadhľad. Stále stojím pri ňom, ale už nehorím jeho nadšením.

Zisťujem, že si až príliš zakladá na svojom postavení. Snaží sa z neho vytrieskať maximum.

Vstupuje do labyrintu veľkej politiky a ide kandidovať v prvých slobodných voľbách.

– Neuvedomuješ si historickosť tejto chvíle? Bude sa deliť moc, nemôžeme zostať bokom!

Mne je moc ukradnutá. Zaujíma ma láska.

Lenže Levovi na našu lásku popri diplomovke a politike nezostáva veľa času. Scvrkáva sa na rýchly sex medzi mítingami. Berie ma ako svoj majetok, ako vec, ktorá mu patrí a použije ju, keď má chuť. Mám pocit, že sa mení na obyčajného primitíva.

Čoraz častejšie myslím na Dávida. A porovnávam ho s Levom.

Porovnanie nevyznieva pre môjho frajera príliš lichotivo a pýtam sa sama seba: s kým to vlastne chodím?

Až teraz si uvedomujem, ako nemožne sa Lev ku mne správa. Od začiatku. Na diskotéke, v klube, kamkoľvek prídeme, ihneď šíri okolo seba varovné signály: pozor, táto samička patrí mne! Nechytať! Neoslovovať bez opýtania!

Spočiatku mi to lichotilo, ale teraz už nie. Beda, ak sa na niekoho usmejem! V tej chvíli je po zábave a odchádzame! Áno, až tak ďaleko sme.

Prekážajú mu moji priatelia a priateľky. Chce ma len pre seba, chce ma mať stále pod kontrolou. Už mi tá jeho „starostlivosť“ lezie na nervy, pritom sám niekedy zmizne na celý deň a nikdy sa neunúva vysvetliť, kde bol a čo robil. Moje otázky ho dráždia, radšej sa už nepýtam.

S Dávidom do spoločnosti nechodím. Pravidelne ho navštevujem uňho doma. Keby to vedel Lev, zošalel by od žiarlivosti. Pritom Dávid sa ma nikdy ani nedotkol. Správa sa ako dokonalý džentlmen. Nezneužíva situáciu ako ten môj žiarlivý egoista.

Dávid vie veľmi trpezlivo a pozorne počúvať. Lev venuje mojim slovám čoraz menšiu pozornosť. Politik jeden! Už sa takmer nerozprávame.

6 )

Som znovu u babky. Už nie som malá. Podprsenku nenosím iba z hanblivosti, ale preto, že ju naozaj potrebujem. Veď po prázdninách idem na gympel. Študujem v zrkadle svoj profil, teším sa, že mi prsia poriadne vydúvajú tričko.

Ľudský život zvyčajne plynie priamočiaro. Narodenie, prvý mliečny zub, prvé detské krôčiky, prvé džavotanie, prvá sviečka na torte, prvá trojkolka a z nej prvý pád, prvý deň v škole a prvé vysvedčenie, prvá detská láska a prvé veľké sklamanie, prvá cigareta, prvé rande a prvé milovanie... to všetko vyvoláva dojem, že čas tečie od niekadiaľ niekam. Ale čo ak je čas guľa a ja stále chodím dokola?

Môj život plynie inak, zvláštne – akoby som vedela cestovať v čase. Chvíľu dieťa, chvíľu dospelá, potom som zrazu dievčaťom na prahu dospelosti. Akoby som sa časom posúvala podľa ľubovôle.

A možno toto nie je realita, možno sa mi všetko iba sníva.

Tento sen je príjemný, ani sa mi nežiada z neho zobudiť. Iste preto, že som zaľúbená.

Prvýkrát v živote!

Býva len o dva domy ďalej od babky. Má nádherné svaly, čierne havranie vlasy a očarujúco chlapčenský úsmev. Volá sa Krištof a ja snívam, ako pre mňa objaví ďalšiu Ameriku.

Hľadím na seba do zrkadla a uvažujem, či sa Krištofovi moja tvár aspoň trochu páči. Pravdupovediac – mne sa veľmi nepáči.

Ako na zavolanie vchádza babka. Už nevládzem dusiť v sebe plameň lásky a nechávam ho vyšľahnúť na babku.

– Babi, čo si myslíš o Krištofovi?

– To je ten vysoký čierny Aňulkin?

– Ten.

– No fešák, chlapec vyrástol do krásy. Škoda len, že rovnako nevyrástol aj do hĺbky.

– Čo tým myslíš, babi?

– Je to vetroplach. Nie moc bystrý, po otcovi. A namyslený cap.

Babkine slová sú ako ľadová sprcha. Triafajú ma priamo do srdca. Babka to zbadala.

– Dušinka moja zlatá, ty si sa doňho zahľadela? Daj si pozor, takí ako on dievčatám lámu srdcia! Zneužijú ich, a potom odkopnú.

Babka to so mnou myslí dobre. Som si istá. Máme sa veľmi rady a obe sa už roky tešíme na spoločne strávené prázdniny. A predsa ma jej slová zabolia.

Týždeň žijem ako vo sne. Zaľúbenosť a pochybnosť zvádzajú vo mne tuhý, no nerozhodný boj.

Rozuzlenie prichádza vo chvíli, keď náhodou vypočujem spoza plota rozhovor troch mladíkov.

– Fakt ti ich ukázala? Aké ich má? Hovor!

Vtom zaznie hlas, o ktorom toľko snívam: – Keby len ukázala! Držal som tie melóny v rukách a cmúľal som jej bradavky. Majú priemer ako tenisák. Tak jej stáli, že mi skoro oko vypichli.

Dvaja chalani sa ešte rehocú, no Krištof pokračuje: – Keď som jej strčil ruku medzi nohy, zvíjala sa ako had. Gatky mala vlhké, ako keby si do nich cvrkla. Chcel som jej ich stiahnuť, ale zasekla sa, že ešte nie. Tentoraz som ustúpil, nech má čas oplakať panenstvo. Ale do týždňa je moja, to si píšte!

Chalani sa chichúňajú a ja stojím ako primrazená. A pri ďalších slovách stuhnem ešte viac.

– A čo hovoríte na Silviu Znamenákovú?

– Ešte je pod zákonom, ale o rok ju s radosťou vyváľam v sene, – smeje sa Krištof.

– Prečo ty? Prečo nie ja?

– Lebo tebe nedá. Mne áno. Mne dajú všetky!

– Nerobte si veľké chúťky, chlapci. Ktovie, či ju ešte niekedy uvidíme. Stará Znamenáková zgegla, takže za kým by sem Silvia chodila?

– Čože? Tá bosorka to už má za sebou?

– Hej, pred hodinou ju našla poštárka ležať studenú v predsieni. Ešte ste o tom nepočuli?

Sklamanie v okamihu vytlačí šialená bolesť.

Ráno som babinke zakričala do kuchyne iba ahoj a odišla som ku kamarátke.

A teraz... to nemôže byť pravda!

Bežím ako o život. Slzy ma poháňajú.

Je to pravda. Babka leží na posteli a vyzerá tak pokojne, ako keby iba spala. Smútok vo mne reve, bedáka, kričí, ale prebudiť ju nedokáže.

Zvyškom dňa sa prehrýzam ako cudzím snom zaľudneným rôznymi postavami, ich slová a gestá idú úplne mimo mňa. Prichádzajú rodičia, ale ani oni ma nedokážu vytrhnúť z čudnej letargie.

Zobúdzam sa uprostred noci a neviem sa rozpamätať, kedy a ako som sa dostala do postele. Trápi ma hrozný smäd, idem do kuchyne. V krištáľovej miske dohára sviečka. Vtom si spomeniem: babka!

Po špičkách sa vkrádam do jej spálne. Aj tu horí sviečka. Nedokážem sa ubrániť slzám.

– Prečo plačeš, srdiečko?

Babka sa usmieva, cítim sa ako obeť obrovského nedorozumenia.

– Prečo? Sama neviem. Možno preto, že sme takí smrteľní.

– Si mladá, kvietok v rozpuku, preto sa ti smrť tela javí ako niečo hrozné a azda aj nespravodlivé. Čo sa narodí, musí aj zomrieť. Taký je osud nášho smrteľného tela. Mnoho ľudí sa domnieva, že s telom zomiera aj duša, no ona je zaodetá iba smrteľným telom, čo však neznamená, že tiež umiera.

– Duša je naozaj nesmrteľná?

– Samozrejme, srdiečko. A nielen duša, ale aj duch, myšlienky, láska alebo aj sny.

– A prečo nám teda niektorá duša nezvestuje, že sa nemusíme báť smrti?

– Ale zvestuje, srdiečko. Zvestuje tým, čo počúvajú. Veď čo robím práve teraz? Ty načúvaš dušiam, ale väčšina ľudí počúva len svoje ego, a preto nič nepočujú. Ego je smrteľné a zomiera s telom. Ľudia, ktorí sa počas života celkom stotožnia s egom, sú odsúdení na zánik. Nerozumejú ani reči vlastnej duše, tým menej cudzej. Ak celkom potlačia dušu na úkor ega, keď žijú ako bez duše, potom sa v rozhodujúcej chvíli ich miniatúrna dušička rozplynie ako obláčik pary.

Zavŕzgajú dvere, ohromne sa preľaknem. Stojí v nich otec a ženie ma do postele.

Skôr než zaľahnem, babka mi ponatriasa vankúš. Prikrýva ma.

Odvtedy to robí každú noc.

Napriek tomu ma často trápi osamelosť.

7 )

Ležím v Dávidovej posteli a po osamelosti zrazu niet ani stopy.

Prvýkrát v živote čítam divadelnú hru, Nedorozumenie od Alberta Camusa. Dávid je na nočnej. Stretli sme sa vo dverách jeho bytu, práve keď odchádzal. Chcela som si požičať dobrú knihu na víkend.

– Prepáč, ponáhľam sa na autobus. Choď ďalej a vyber si. Cíť sa lepšie než doma. Tu v šuplíku mám rezervný kľúč, keď budeš odchádzať, zamkni. Niekedy mi ho vrátiš.

Lev mi nechce požičať ani len hrebeň (vraj mu na ňom zostávajú moje vlasy!), a Dávid mi bez mihnutia oka zverí kľúč od bytu! Aký zarážajúci protiklad.

Camus ma šokuje, po dočítaní ešte dosť dlho v knižočke listujem.

Nejdem domov. Zostávam spať u Dávida. Načo by som chodila o poschodie nižšie, keď tu sa naozaj cítim lepšie?

Viem, že Dávidovi to nebude prekážať. Vyzliekam sa do nohavičiek a zo skrine lovím Dávidove biele tričko. Smejem sa sama sebe: situácia, v ktorej sa nachádzam, ma vzrušuje! Varím čaj, natieram si chlieb s maslom a džemom. Sladkým premôžem dráždivú chuť na sex.

Na stole leží zošit, je v ňom zasunuté pero. Nevydržím, podľahnem zvedavosti, otváram ho a čítam: „Samota môže ducha prebudiť alebo pochovať.

Inteligencia je jednou z najmocnejších zbraní. Ale inteligencia bez zodpovednosti zaváňa zločinom.

Ak je lož nastolená ako poriadok sveta, neznamená to, že aj ja musím klamať. Ak niekto dokazuje pravdivosť svojho tvrdenia, neznamená to, že ja sa mýlim, ak tvrdím niečo iné. Ak sa celý svet naháňa za zmyslovými pôžitkami a peknými vecami, neznamená to, že aj mne zmysly a veci prinesú uspokojenie. Zmysly možno uspokojiť len dočasne. Alebo oklamať.

Ak ľudia postavili blázince, neznamená to, že pozatvárali všetkých bláznov a už žiadni blázni medzi nami nežijú. Ba ani len to, že vôbec nejakých zavreli! A ak nejakí blázni tvrdia, že láska zomrela na kríži, neznamená to, že ju nemôžem vzkriesiť v sebe.“

Čistím si zuby Dávidovou kefkou, zaliezam so zošitom späť do postele, nalistujem začiatok a pokračujem v čítaní.

„Politika je záležitosťou tela, duch sa zaoberá filozofiou. Žiaľ, dnes politiky pribúda a filozofie ubúda.

Politik sa pred filozofom obhajuje: A čo iné mám robiť, keď jedinou istotou mi je moje telo?

Filozof sa smeje: Z tvojej jedinej istoty zostane kôpka popola, to je tvoja druhá istota.

Politik vyzýva: Urobme revolúciu, zvrhneme vládu a nastolíme inú!

Filozof reaguje: Revolúcia? o jednej som čítal v knihe Genesis. Začala sa vo chvíli, keď had zlákal Evu na jablko zo stromu poznania!

Politik presviedča poslucháčov: Ide mi iba o to, aby sme sa všetci mali lepšie.

Filozof konštatuje: Ide mi o to, aby bol človek lepší. Žiaľ, dnes sa všetci chcú mať lepšie, iba málokto chce byť lepší. Byť lepší samozrejme neznamená robiť sa lepším, ale rásť duchom.

Väčšina ľudí sa príliš orientuje na telo a zanedbáva ducha. Napriek tomu, že skúsenosť nás každý deň presviedča: duch má oveľa väčšie šance na prežitie ako telo! Lebo telo nemá žiadne. Rozvíja sa iba po určitú hranicu, potom začína chradnúť a upadať. Duch sa dokáže rozvíjať neustále! To neznamená, že by sme sa mali orientovať iba na ducha. Život je úžasnou syntézou ducha, duše a tela.

Čo je rýchlejšie než svetlo? Predsa naša myšlienka! Svetlo je základom evolúcie, myšlienka je matkou revolúcie!“

Dávidove úvahy ma fascinujú. Sú ako moje vlastné.

„Mudrc hlása davu o návrate k prírode. Dav sa rozdelí na dve skupiny. Jedna si ukazuje na čelo a píska, lebo má dojem, že Mudrc ich vyháňa naspäť na stromy a do jaskýň.

Druhá sa nadšene rozbehne do lesa, ovešaná zbytočnosťami konzumného sveta. Potom lesy pred ľuďmi utekajú, lebo ich utláčajú paneláky.

Na počiatku vraj bolo slovo a to sa stalo telom. Z premeny slova na telo sa nevyhnutne musel vyliahnuť priestor. Pretože slovo bolo počiatkom, jeho zhmotnením začal plynúť čas. Kniha najväčšiu pozornosť venuje telu, preto nám ďalšie podstatné veci unikajú a máme tendenciu zjednodušovať ich.

Viera v spravodlivosť je vierou v Boha. V boji za spravodlivosť sa usilujeme o nastolenie božského poriadku.“

Čítam asi do jednej, potom so zošitom v ruke zaspávam. Preberám sa o druhej, zhasnem nočnú lampu a otočím sa na druhý bok.

Sníva sa mi o Dávidovi.

8 )

Počujem mamu. Volá nás na večeru. Potrpí si na spoločné večere, aj keď k rodinnej pohode, po akej túži, majú na míle ďaleko. Väčšinou dopadnú neslávne. Mama je nekonečne naivná, lebo stále dúfa, že u nás doma sa niečo zmení. Že v našej rodine zavládne harmónia a všetci budeme zrazu šťastní. Že ju otec prestane ponižovať a správať sa k nej ako k slúžke. Že ja sa prestanem s otcom hádať a na sestru sa nalepia aspoň základné pravidlá slušného stolovania.

– Ten náš horný sused je zvláštny, – prerušujem uprostred večere sestrino mliaskanie.

– Preboha! Hádam si sa s ním nerozprávala! – vykríkne otec a tresne vidličkou o tanier. Začudovane naňho pozerám.

– To sa nesmie?

– Veď je to trestanec!

– Hovoríš to, akoby celý život strávil v gulagu.

– Gulagy sú iba v Rusku, – blysne sa znalosťami sestra.

– Ja viem len toľko, že sedel v base. Sedem alebo dokonca osem rokov. To nie je málo. Čo myslíš, za čo mohol vyfasovať taký trest?

– Neviem. Za zradu strany a vlády? – zapáram do otca. Myká ním zlosť.

– Ja som nikoho nezradil! Celý život som sa snažil, aby vám bolo dobre. Nič viac.

Každá výhovorka na prevrátenie kabátu stojí groš.

– Tak bol v base. No a čo? Nevieš, čo spáchal. Tak prečo ho vopred odsudzuješ?

– Náš súčasný prezident tiež sedel v base. A ten predchádzajúci takisto, – prichádza mi na pomoc sestra.

– Neodsudzujem ho vopred, on už odsúdený bol, – triumfuje otec.

Vstávam od stola a oznamujem, že idem ku kamarátke a potom na diskotéku. Kamarátkou je, samozrejme, Dávid. Som naozaj zvedavá, za čo bol vo väzení.

9 )

–Artery.