Žmurknutie z večnosti
Author: Miroslav Brück
Date: 2016-05-24T22:00:00+00:00
Description: Novela Žmurknutie z večnosti je príbehom muža, ktorý sa po nečakanom rozvode a problémoch na pracovisku ocitne v náručí prostitútky. Rozhovory, ktoré po milovaní medzi ním a Zuzkou prebiehajú, premieňajú čisto profesionálny vzťah na lásku. Obaja už majú viac za sebou ako pred sebou,...
Publisher: Ikar

Text © 2013 by Miroslav Brück

Jacket illustration © 2013 by Ľudmila Pilná

Jacket design © 2013 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2013, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Rukopis vznikol s podporou Literárneho fondu.

Redigovala Nataša Ďurinová.

Ilustrácia na obálke Ľudmila Pilná.

Obálku upravila Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 415. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3494-9

I.

Samého ma vtedy prekvapil, takmer až vydesil môj nečakaný pohyb. Nikdy som nemal vyhranený vzťah kpísomnému prejavu, oto bolo moje prudké myknutie rukou udivujúcejšie. Znočného stolíka som vytiahol čínske pero alistový papier, naktorom som podával nevyhnutné správy rodičom. Vtú neskorú nočnú hodinu som začal zapĺňať tenký papier semblémom ruže hustnúcimi bledomodrými písmenami. Tento premňa ničím nevysvetliteľný úkaz už dávno zapadol nadno zradnej pamäti. Nebyť dnešného vysiľujúceho zvratu, pravdepodobne by tam vzabudnutí zotrval navždy.

Moje chaotické písanie narozhraní námesačného balansovania prebiehalo predmnohými rokmi napsychiatrickom oddelení Vojenskej nemocnice vPlzni. Stál som ako prikovaný zazamrežovanými oblokmi shrubým sklom apozoroval ožívajúce konáre vjarnom parku. Zošité aobviazané zápästie mierne pobolievalo, ale tie občasné záchvevy bolesti predznamenávali tušený prievan slobody. Samozrejme zapredpokladu, že nič nepokazím apresvedčivo dohrám riskantnú hru dovíťazného konca. Naplno som si uvedomoval nebezpečenstvo rozkmitaných váh armádneho mechanizmu. Najednej miske vytúžená vidina civilu, nadruhej obvinenie zodmietnutia vlasteneckej povinnosti aeskortovanie doväzenskej cely.

Rukoval som vpredposledný septembrový deň, matne si spomínam naozbrojené hliadky nahulákajúcich nástupištiach, brechot služobných psov, povyzliekaného svalovca hrajúceho nasaxofón, nazvratky prischnuté naperónoch azelené črepiny praskajúceho skla. Nočný rýchlik naplnený piskotom, blýskajúcimi fľašami aobjímajúcimi sa brancami našpinavých chodbách. Potom už len staničný bufet sgulášovými výparmi, odstáte pivo bezpeny, obrovský kasárenský dvor afrenetické povely. Bývalí trestanci zIlavy aLeopoldova, ich vodcovské príbehy oovládnutí väzenského bloku, ale aj zarážajúca negramotnosť. Náš prvý povinný list písaný poddozorom zástupcu veliteľa roty preveci politické, útleho poručíka Roučku svyplašenýmibelasými očami, ma vrátil doprvej triedy predtabuľu sveľkými literami. Obzvlášť nezvládnuteľnou prekážkou preniektorých brancov bolo napísanie kompletnej adresy naobchytanú obálku. Mišo zoSpišskej Novej Vsi, ktorý bol už ženatý, suverénne naškrabal adresu svojej manželky – pozostávala zdvoch slov:Ženička Anna.Ceznepriepustné tienidlo zelenajúceho povetria občas predsa len prebleskli iskričky humoru aspontánneho smiechu. Než stačili zaniknúť, prehlušilo ich dunenie pochodujúcich kanád, šušťanie lístia padajúceho nastany poľnej kuchyne aostrý zápach mazľavého mydla. Nahromadené kôpky jesenného lístia sa stali úhlavným kasárenským nepriateľom. Pozametať! Odviezť! Metly! Hrable! – to boli najobľúbenejšie pokriky majora Beneša, náčelníka útvaru. Bojaschopnosť socialistickej armády nemohla byť ohrozená napadaným lístím. Mlčať omenách ačíslach bolo samozrejmosťou. Neviditeľná, ale bdejúca kontrarozviedka bola nočnou morou preslobodníka aj kapitána. Tieseň, ktorá ma vtakomto rozsahu nezaplavila ešte vžiadnej situácii, vtomto vegetujúcom predpeklí prepukla snaliehavou údernosťou. Veliteľ roty, poručík Jakubec, často podvplyvom alkoholu, si kukoncu mesiaca vypožičiaval odvojakov drobné mince, aby vzápätí zaštrngotali navýčapnom pulte vpohostinstveBouchalka. Keď ho povýšili nanadporučíka, vydal rozkaz zaspievať jeho obľúbenú pieseň Slovenské mamičky, pekných synov máte, znovu aznovu, on si len koristnícky hladkal svoju novú hviezdičku navýložke. Niektorí moji spolubojovníci sa nasvojráznom želaní čerstvého nadporučíka úprimne zabávali apovažovali ho zaspestrenie dennej rutiny. Už vtedy som vycítil, aký je dav manipulovateľný anebezpečný prekaždú vnímavú dušu. Žiadna armáda však nie je založená naindividualite, ale nadružstvách, čatách, rotách aplukoch. Uzavretý areál kasární pôsobil skrúšenou izolovanosťou, bezmožnosti definitívneho odchodu. Občasné cestovanie dovojenskej nemocnice vPlzni mi pootvorilo neoplotený priestor bezpridelených nástupných značiek. Námestie Republiky, antikvariát, samoobslužné robotnícke krčmičky sozababranými pultíkmi, zaktorými sa jedla postojačky plnená mäsová roláda, tá strochou fantázie pripomínala domácu stravu aaspoň zasýtila. VbufeteFénixneplnoletí učni bojazlivo usrkávali pivo astaršie alkoholičky si majetnícky držali prázdne poldecáky agánili nakaždého popíjajúceho návštevníka. Pobláznené dievčatá sdlhými šálmi vyskakovali zelektričiek, kominár uháňal načervenom dámskom bicykli avovýklade obchodného domu sa trblietali avantgardné svietidlá. Denný život, ktorý ma vždy vedel strhnúť dosvojich neónových podchodov, sa teraz odohrával len cezsklenenú stenu. Vidieť, ale nedotýkať sa. Byť vďačným divákom prizerajúcim sa naprotagonistov ústredného deja. Predvýdajňou cestovných lístkov naželezničnej stanici vneveľkom posádkovom meste sriekou Otavou, dvoma kasárňami adivíznym veliteľstvom som sa cítil ako votrelec. Pohľady študentiek boli iné než vcivile, uhýbajúce, štítivo pozorujúce azatracujúce. Vpichľavej uniforme som si pripadal ako nahý deviant bezradne pobehujúci vneznámom teréne. Niekoľko rýchlych ťahov žiletkou značky Astra mi pomohlo kžltému nemocničnému pyžamu akčistej posteli sbielym paplónom. Práve vtú prvú noc pohospitalizácii som začal písať podivné vety ojarmočnom kolotoči, orybároch namŕtvom ramene Moravy, oprelietavej Lívii, opoľnej ceste vedúcej dozrejúceho vinohradu. Trápne, alepritom účinné. Moje odlúčené avyčkávajúce slová sa usádzali napapier ako čerstvý snehový poprašok. Skaždou dokončenou vetou prichádzal nepoznaný druh úľavy, napriek ostražitosti otáčajúcich sa kamier, nainštalovaných vizbách, sdosahom nasprchové kúty ajtoalety. Všetky dvere vnich malipolovičnú výšku ako hokejové mantinely, aby zachytili každý podozrivý pohyb. Plastové taniere apoháre, obedy podávané len shliníkovou lyžicou. Každý ostrý predmet či porcelánový hrnček bol vyradený, aby sa predišlo ďalším samovražedným pokusom. Toto oddelenie každý majiteľ uniformy považoval zavytúžený piedestál aoďalšie sebapoškodzovanie sa už nesnažil. Utiahnutý desiatnik, absolvent Zbyněk, inak vyštudovaný programátor zväčša zahĺbený doanglického slovníka, bojoval srozkmitanou lyžicou vtopornej snahe trafiť si ňou doúst. Podlomený mazácky suverén shrdou prezývkou Žolík lízal ztuby telový krém apošepky opakoval slovo Sahara. Núdza oabsurdné situácie tu naozaj nebola. Staršieho majora dráždilo dôchodcovské oslovenie „Dedo“ odnedávno narukovaného vojaka soširokou frajerskou chôdzou. Ja som major, vykrikoval ajehobrunátna tvár svietila ako žiarovka naduhlím. Staničná sestra ho uzemnila profesionálnou vetou, tu ste všetci pacienti, tu hodnosti nerozlišujeme. Nadruhý deň odvážneho podpichovača major priraňajkách zámerne vyprovokoval arobustný, ťažko zvládateľný Róm doňho hodil červený plastový pohár. Major stačil uhnúť apohotovo vystreliť von,čaj sosirupom sa rozprskol postene televíznej miestnosti. Lekár shodnosťou poručíka, uktorého som absolvoval vstupnú prehliadku vstudenej telocvični, bol zrazu môj kolega. Rovnaký pacient ako ja, vmodrom ústavnom župane previazanom obväzom, aby vydržal pripokuse oobesenie. Načo iné by slúžil? Meno lekára zútvarovej ošetrovne bolo rovnaké ako názov môjho rodného mesta apripadalo mi ako odšifrovaný kód, ktorý ma bezpečne vyvedie naslobodu. Diagnóza môjho spolupacienta súvisela snadmerným konzumovaním analgetík. Ťažko posúdiť, doakej miery to bola uňho závislosť prelínajúca sa sozúfalým bojom ocivilný život. Už neviem, či som svoje písomné záznamy ztohto obdobia pokladal zaterapiu, no prednávratom domov som ich zlikvidoval. Nechcel som riskovať ani najmenšiu možnosť prezradenia svojej chvíľkovej slabosti podtlakom vyhrotených okolností. Apredsa som si natie dávne zápisy počas dnešnej noci spomenul sprinavrátenou ostrosťou.

* * *

Aj individuálne dejiny sa neodvratne opakujú, nielen tie spoločenské, radikálnezasahujúce doplynúceho toku roztrúsených osudov. Podvedomým vytiahnutím notesa avpisovaním poznámok oživote, ktorý plynul mimo mňa, som zavetril niečo neuchopiteľné, ale celkom iste znepokojivé. Moje ubiehajúce roky, vktorých bolo dodnešnej noci všetko usporiadané aradené dovyhradených priečinkov, stratili svoju vyznačenú trasu. Ani náznak plytkej stopy, ktorá by ma naviedla nanáhradnú cestu sosúvislým pokračovaním. Jej smer ani náročnosť neboli dôležité. Len sa, preboha, pohnúť akráčať. Možno sa opýtať kam, ale koho? Každý zmôjho okolia sa vytrácal alebo blúdil podobným spôsobom ako ja akaždý to viac či menej úspešne tajil. Ako teda skončiť toto putovanie, ktoré sa stočilo mimo križovatky susmerňujúcimi semaformi? Zahmlieval som sa sám vsebe, tušil som blízkosť rozprestretej čierňavy, ktorá naprotiľahlom brehu môže byť znakom neprebádaného svetla. Očom vlastne písať, ostudených hotelových posteliach, osilnejúcej únave, onáhlom upadaní dokrátkeho spánku, odetstve, otom radšej nie, bolo príliš kruté svojou osamelosťou. Ukájať sa rozkúskovanými azlyhávajúcimi spomienkami apotom zatiahnuť oponu? Môj groteskný part vnútený zákulisnou rukou chichotajúceho sa liliputána bol už dohraný. Strelná zbraň, silná dávka liekov naspanie, skok zokna alebo podvlak, to radšej nie, plyn, to už vôbec nie. Aj posledný premyslený úkon narážal naprekážky technického obmedzenia. Najideálnejší bude povraz nastrome, stačí vybrať opustený háj zamestom. Musel som sa pousmiať naduniverzálnym použitím povrazu, najideálnejší by bol život, ale ten uhýbal. Vmojom meste sa samovrahovia prevažne vešali, revolučný prevrat moderných technológií širšie možnosti neotváral, skôr naopak. Opovrhované detaily, ktoré rozhodujú otom, vakej pozícii budeš objavený. Slaboch, štvanec, zúfalec, nezodpovedný zbabelec, stále vedľa, len jedno tvrdenie bude mať nárok naobjektívnu platnosť – mŕtvy človek.

* * *

Zaužívaná predstava, že všetko musí byť vneustálom pohybe, auž tým sa odohráva niečo dôležité, sa zakaždým ukáže ako mylná. Ak nie je čím nadviazať, dej bude naďalej plynúť vúspornom režime sozákladnými podmienkami naprežitie. Postavy zprivlastneného príbehu vypadávajú sozívajúcou tichosťou, inokedy shysterickým vreskotom, podľa toho, akými ovládacími mechanizmami jednotliví aktéri disponujú. Odklepávajúca časomiera vzatuchnutej predsieni stiera nastavené ukazovatele nemiznúcim pološerom aignoruje každý pokus opomocnú definíciu. Len pravidelný stravovací harmonogram smetabolickým procesom sa dokáže vzoprieť nihilizmu všedných dní. Tanier sprischnutou škvrnou pokarbonátkach ako najrukolapnejší doklad ofyzickom bytí. Tlak krvi vnorme, pulz hmatateľný, dýchanie čisté, obehové funkcie bezsubjektívnych ťažkostí. Záznamy opsychickom stave chýbajú.

* * *

Tohtoročná zima sa tiahla ako podráždený had, kašovitý popolavý sneh už každého rozčuľoval. Opatrnou chôdzou som obchádzal farebné panelákové vežiaky ahľadal Družstevnú ulicu. Školáci odhodili tašky, kľačali nakolenách azčľapkanice sa pokúšali vyformovať guľu. Jej poslaním mal byť dlhý let apresný zásah medzi pištiace spolužiačky. Staršia pani vkožuchu nazerala dokočíka amuž si voblakoch cigaretového dymu oprašoval prešívanú vestu. Tu by to už mohlo byť, uvidel som betónovú terasu reštaurácie zrejme naprojektovanú podľa učebnice socialistickej škatuľovej architektúry.

PredreštauráciouJednotasa vypínala roztancovaná socha vidiečanky vregionálnom kroji zčias predvojnovej republiky. Metaforická ponáška naantagonizmus režimov bola odpudzujúca. Len sa tu zbytočne nemotať, nikoho sa nanič nepýtať anevzbudzovať najmenší záujem. Niekoľko metrov odo mňa sa vynorila malá drevená krčma, ale vábeniu svetelného loga soznačkou svetoznámeho piva som odolal. Intuitívne som zahol doprava. Zbadal som modrú smaltovanú tabuľkuDružstevná ulica, áno, mám to, blok 88. Vyťukal som číslo aohlásil som sa.

„Ja som vám dnes už volal, som predvchodom 88.“

„Hneď zbehnem povás.“

Onedlho sa objavila atraktívna žena sozafarbenými gaštanovými vlasmi, včiernom domácom úbore. Išiel som tesne zaňou, jej byt bol hneď naprízemí. Sledoval som jej pružné stehná aklenutý zadok. Som nasprávnej adrese, pomyslel som si, ale tréma mi rozožieralažalúdok ako kyselina. Hlavne udržať moč astolicu, akeď zostane čas, neprestať sa usmievať, spomenul som si napriateľskú radu príležitostného herca Maxa predjeho verejným vystúpením. Predstavila sa ako Zuzka, čakal by som skôr Alexu, Sandru alebo Samantu. Meno Zuzka vyvolávalo predstavu dievčenskej nevinnosti abaladickej zraniteľnosti. Byt pôsobil jednoducho, holý erárny gumolit, staré umývadlo skeramickou batériou, pohodené čižmy. Izba bola zariadená stroho aúčelne. Dominovala vnej široká posteľ, nadňou čierne boxerské rukavice azarámovaný masérsky certifikát. Okno bolo situované navýchodnú stranu, ponúkalo výhľad nazvyšok lesa.

„Budeme si tykať, nie?“ navrhla Zuzka.

„Samozrejme,“ prikývol som automaticky.

„Ženatý?“

Namiesto odpovede som rázne položil nastolík sdymovým sklom požadovanú finančnú čiastku. Nasledovala chvíľa neurčitého ticha.

„To chceš byť stále oblečený?“

Otočil som sa kukreslu azačal sa vyzliekať. Zuzka si dala dolu čiernu súpravu azostala predo mnou stáť vbielej podprsenke avzelených čipkovaných nohavičkách.

„Rád by som ti to dal dolu sám, môžem?“ osmelil som sa.

„Prečo nie?“ povzbudila ma.

Odopol som podprsenku achvejúcimi dlaňami sa dotkol pevných pŕs.

„Bol si už napriváte?“

„Nie, ešte nie.“

„Ačo si sa bál?“

„Nie, alečo tie rukavice?“

„Občas trénujem.“

Prisťahovaní nohavičiek som Zuzke pobozkal hladký studený zadok,letmý bozk som venoval aj úzkemu pásiku riedkych chĺpkov. Táto goetheovsky pozastavená chvíľa ma unášala kabstraktným brehom raja. Áno, naspäť domora, vktorom sa pohol prvý živý tvor, embryo, záhadná meňavka. Vôbec som nečakal takúto peknú ženu spestovaným telom, najmä keď mi vtelefóne prezradila svoj vek – tridsaťosem rokov. Ľahol som si nabrucho asprivretými očami som pocítil, ako vomne uvoľňuje lavínu. Jej vypočítané dotyky ma zasahovali ako oheň, predktorým som uhýbal asúčasne som sa mu dobrovoľne vydával. Vôňa citrusového oleja krúžila ahľadala vyvolené miesta, dlhé vlasy ma šteklili naramenách ahroty bradaviek kĺzali pomojom vzpínajúcom sa zadku. Otočil som sa, nasledujúce minúty sa zliali dozapečateného času, ktorý mi vymeral dohodnutý peňažný sadzobník. Bozkával som ju nastehná arukou blúdil pocelom jej tele. Hľadal som anachádzal, vznášal sa aklesal. Vyvrcholenie bolo takmer bolestivé, ale oto intenzívnejšie. Ospravedlnila sa, že nemá viac času, rozbiehajúca konverzácia bola spôsobne ukončená. Pravdaže, chápal som, jeden klient je naceste sem, druhý práve odchádza. Nepísané pravidlo vylučujúcestretnutie dvoch klientov je nedotknuteľné. Narozlúčku mi podala ruku, čo mi prišlo vdanej situácii komické. Tento rituál je bežný poskončení pracovného obeda, ale nie poerotickej masáži. Nakoniec, prečo nie, čo som mohol vedieť vkoži debutanta? Takto mi pripadala ako japonská gejša, ktorá sa stala milou pozornosťou odobchodného partnera. Opúšťam hodinový azyl zabúdania, ale nie zabudnutia, opäť som vepicentre mokrej zimy. Chvíľková strata identity je ihneď obnovená. Dvakrát dotej istej rieky nevstúpiš, preletelo mi prinavrátenou hlavou.

* * *

Spolnocou prichádzajú prvé driemoty. Vpráci som si náhle aneúplne predstavil Zuzku, ale nie jej nahú zamatovú pokožku, skôr hlboké oči ajej slová. Či už štylizované aprofesionálne znehodnotené, alebo úprimné, neviem. Tento nečakaný posun zbavený telesnosti ma síce zaskočil, ale zároveň potešil. Utlmený mozog tento vnem odmietal vyhodnotiť, takže jeho prípadná prospešnosť či naopak škodlivosť bola bezpredmetná. Zprskajúceho automatu vychádzal horúci prúd kávy apretekal cezokraj umelohmotného pohára. Konečne chvíľu vtichu asám, nedoliehal kumne hluk strojov, pach kovových pilín, odparených emulzií aolejov. Vychádzajúc zodpočinkovej miestnosti, takmer som sa zrazil sosivovlasým vedúcim výroby, ktorý vrhol namňa zastrašujúci pohľad ako zápasník nažinenke. Príčina bola jasná, nebola prestávka, ateda ani dôvod nakávu. Firemná disciplína prerastajúca došikanovania odrážala odvrátenú tvár postkomunistickej spoločnosti usilujúcej ohospodárske napredovanie. Formálne vyzývanie dodiskusie počas výrobných schôdzí zanikalo vovýhražnom tichu. Aj zanedbateľná výhrada knedostatkom napracovisku mohla vyvolať nevôľu nadriadených spejúcu kokamžitému prepusteniu. Dopočítačovej databázy sa ukladali najmalichernejšie priestupky obsluhujúceho personálu atým sa otváral priestor voblasti regulovania ľudských zdrojov. Ekonomický rast atvorba nových pracovných miest boli ústrednou víziou vládnych programov. Vznikajúce pozície postupne zatienilo zastrašovanie, vydieranie aponižovanie. Masy splácajúce pôžičky ahypotekárne úvery musia byť zamestnané. Vydržať, neozývať sa anikoho nedráždiť oprávnenými pripomienkami. Potláčaný hnev vyplaviť vprvej krčme proti dlhovlasému študentovi, ktorý zasnene pozoruje potetovanú čašníčku.

Vstiesnenom továrenskom prostredí Zuzkina rozjasnená tvár sprostredkovaná novovzniknutou pamäťovou bunkou vyvolala krátku neurčitú radosť.

* * *

Poobede som sa malátne vypotácal zpostele. Pokaždej nočnej zmene som sa cítil ako poabsolvovaní namáhavého turistického pochodu. Vtomto mdlom stave bola pravdepodobnosť skratového konania snebezpečným dopadom oveľa vyššia než inokedy. Nenápadne unikajúce sekundy rozhodujúce ozatmení budúcich týždňov. Vnepostrehnuteľnom výpadku nedospanej mysle som zavolal Zuzke aobjednal sa unej namasáž. Týmto činom som ponecelej štvrťhodine ohúril aj sám seba. Nikdy nehovor nikdy, aká ušľachtilá fráza. Snehu ubúdalo, jar sa tlačila dopolí, ale ilúzie priamo úmerné nastávajúcemu obdobiu sa nezvyšovali. Nádej však mala stále dostatok priestoru nato, aby prerazila. Moje videnie sochranným tmavnúcim zafarbením nebolo rozhodujúce.

* * *

Ideme nato, najpoužívanejšia opytovacia veta cestou dopráce. Čo nám iné zostáva, najčastejšia oznamovacia veta. Stokrát vypočuté vtipy odrážajúce sa odplechových skríň, nevrlé upratovačky zazerajúce prikaždom šliapnutí poumytej spojovacej chodbe, hučanie vušiach ablikajúce majáky vysokozdvižných vozíkov. Podniková jedáleň sozarámovanými portrétmi oboch zakladateľských osobností aveľkorozmerný transparent vyzývajúci knulovej tolerancii nepodarkov. Nanástenkách zanedobytným plexisklom sú podčiarknuté kľúčové slová spejúce kúspechu – produkcia, segmentový zisk, znižovanie zásob, bezpečnostný audit. Ľudská stránka je odsunutá zamonitorované brány aploty, pridelené číslo 4943 musí nacelistvejšiu osobnostnú výpoveď stačiť. Čím nižšie číslo, tým má väčšiu fiktívnu hodnotu. Práca vtejto firme slogom oplzlého kosoštvorca spôsobila, že sa mi vynorili polozabudnuté relikvie zmôjho krátkeho účinkovania varmáde. Chýbali tu síce samopaly vzor 58, ale zabehaná taktická mašinéria bola beznich ešte zhubnejšia. Zaareálom firmy tiekol potok, vpozadí rástol rednúci háj snalietavajúcimi havranmi atiahli sa zhrdzavené koľajnice. Zachovaný kus krajinného celku, ktorý zatiaľ nestihla pohltiť expanzívna priemyselná stratégia.

* * *

Družstevná 88, prichádzam istejší auvoľnenejší ako prvý raz.

„Nie je problém.“

„Naozaj?“

Table of Contents

Start

I.