Start

Lars Kepler

SANDMANNEN

Copyright © 2013 by Lars Kepler

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Slovak language by arrangement with Bonnier

Group Agency, Stockholm, Sweden

Translation © 2014 by Mária Bratová

Jacket design © 2013 by Hummingbirds

Photo © by Love Lannér

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3858-9

Je noc a vietor duje od mora. Po vysokom železničnom moste smerom do Štokholmu kráča mladý muž. Tvár má bielu ako zarosené sklo. Džínsy mu stvrdli od zamrznutej krvi. Potáca sa medzi koľajnicami, potkýna sa na podvaloch. V päťdesiatmetrovej hĺbke pod ním sa črtá hladina pokrytá ľadom, pripomína naškrobenú plachtu. Zasnežené stromy ani ropné cisterny v neďalekom nákladnom prístave takmer nevidieť; iba vo svetle reflektora na vysokom žeriave víria vločky snehu.

Spod ľavého podpazušia mužovi steká krv do dlane a kvapká z končekov prstov.

Keď sa na druhej strane dvojkilometrového mosta vynorí nočný vlak, ozve sa svišťanie a šušťanie.

Mladý muž sa zakníše, dosadne na koľajnicu, ale po chvíli vstane a pokračuje v ceste.

Pred vlakom sa zráža vzduch, výhľad zakrýva biela hmla. Lokomotíva je už v polovici mosta, keď rušňovodič zbadá muža na koľajniciach. Zapne signalizáciu a sleduje, ako sa postava zapotáca a takmer padá, zachráni sa veľkým úkrokom doprava a zachytí sa tenkého zábradlia.

Na mužovi povieva košeľa. Pod nohami sa mu trasie most. Stojí nehybne, s vypúlenými očami, s rukou na zábradlí.

Obklopuje ho zvírený sneh a tma.

Kým sa rozhodne pokračovať v ceste, krvácajúca ruka mu začne primŕzať k zábradliu.

Ten muž je Mikael Kohler-Frost. Pred trinástimi rokmi zmizol. Pred siedmimi rokmi ho vyhlásili za mŕtveho.

1

Uzavreté psychiatrické oddelenie

v Löwenströmskej nemocnici

Železné mreže za mladým lekárom sa zabuchli. Ozvena kovového cvaknutia ho však nasledovala ešte aj pri schádzaní po špirálovitom schodisku.

Keď odrazu nastalo ticho, Andersovi Rönnovi prebehli po chrbte zimomriavky.

Od dnešného dňa bude teda pracovať na stráženom, uzavretom psychiatrickom oddelení.

Už trinásť rokov tu v izolovanej cele žije jediný pacient – starnúci Jurek Walter. Trest si odpykáva na oddelení s najvyšším stupňom stráženia.

Mladý lekár nevie nič o svojom pacientovi, pozná iba oficiálnu diagnózu: Nešpecifická schizofrénia. Chaotické myslenie. Opakujúce sa akútne psychotické stavy s bizarnými a mimoriadne agresívnymi prejavmi.

Anders Rönn sa na prízemí legitimoval, odovzdal telefón, kľúče zavesil do skrinky za železné mreže, až potom mu službukonajúci dozorca odomkol prvé z dverí na dlhej chodbe. Prešiel cez ne, vyčkal, kým sa zatvorili, až potom podišiel k ďalším. Po zaznení signálu ich otvoril strážnik. Anders sa obrátil a zamával mu, vzápätí pokračoval chodbou k miestnosti pre zamestnancov na uzavretom oddelení.

Hlavný lekár tunajšieho oddelenia Roland Brolin je vysoký päťdesiatnik s úzkymi plecami a s vlasmi ostrihanými na ježka. Stojí v kuchynke pri digestore, fajčí a v novinách zdravotníckych odborov číta článok o priepastných platových rozdieloch medzi mužskými a ženskými zamestnancami v tomto rezorte.

– Jurek Walter nikdy nesmie zostať osamote s nikým z personálu, – povedal hlavný lekár Andersovi pri nástupe do práce. – Nesmie sa stýkať s inými pacientmi, nesmie prijímať návštevy a nikdy nesmie vyjsť na dvor. Nikdy nesmie...

– Nikdy? – spýtal sa Anders. – Neviem, či nie je protizákonné držať...

– Je, – odvetil bez váhania Roland Brolin.

– Čo vlastne urobil?

– Ani sa nepýtaj, – odvetil Roland a vykročil po chodbe.

Napriek tomu, že Jurek Walter je najbeštiálnejší sériový vrah v celých dejinách Švédska, verejnosť ho nepozná. Súdne pojednávania v budove Rådhuset a v paláci Wrangelska boli neverejné a všetky spisy doteraz zostali označené ako prísne tajné.

Anders Rönn a hlavný lekár Roland Brolin prešli ďalšími bezpečnostnými dverami.

Za nimi ich čakala mladá žena s potetovanými pažami a s pírsingom v líci.

– A vráťte sa živí, – žmurkla na nich.

– Nemusíš sa obávať, – povedal Roland tichším hlasom Andersovi. – Jurek Walter je mlčanlivý muž v rokoch. Nie je agresívny, nekričí. No zásadne nikdy nevstupujeme do jeho cely. Leffe, ktorý mal dnes nočnú službu, však zistil, že Jurek si vyrobil nôž a schoval si ho pod matrac. Pochopiteľne, musíme mu ho zobrať.

– Ako? – spýtal sa Anders.

– Porušíme pravidlo.

– Vojdeme do jeho cely?

– Ty vojdeš... a pekne ho poprosíš, aby ti dal ten nôž.

– Ja mám vojsť dnu a...?

Roland Brolin sa nahlas rozosmial a potom vysvetlil kolegovi, že sa budú tváriť, akoby pacientovi podávali zvyčajnú injekciu risperdalu, ale namiesto nej dostane vyššiu dávku zipadhery.

Hlavný lekár pretiahol kartičku po ďalšom skeneri a naťukal kód.

Ozvalo sa pípnutie a zámka bezpečnostných dverí zabzučala.

– Počkaj, – povedal Roland a podal mu misku so žltými štupľami do uší.

– Veď si hovoril, že nekričí.

Roland si priložil dlaň na ústa, unaveným pohľadom chvíľu pozoroval nového kolegu, a kým začal vysvetľovať, zhlboka si vzdychol.

– Jurek Walter sa ti bude prihovárať veľmi pokojne, určite aj vľúdne, – objasňoval Roland vážnym hlasom. – No večer, keď sa poberieš domov a nasadneš do auta, z ničoho nič ťa to stiahne do protismeru a čelne sa zrazíš s kamiónom... alebo si prelistuješ katalóg, a skôr než zájdeš po deti do škôlky, kúpiš si sekeru.

– Mám sa začať báť? – usmial sa Anders.

– To nie, len buď opatrný, – odvetil Roland.

Anders doteraz nemal veľké šťastie na prácu, preto keď v Lekárskych listoch zbadal inzerát, že v Löwenströmskej nemocnici hľadajú lekára na dlhšie zastupovanie a na plný úväzok, srdce mu poskočilo od radosti.

Z domu by mu cesta autom trvala asi dvadsať minút a dlhodobé zastupovanie je v podstate prísľub stáleho miesta.

Po povinnej praxi v Skaraborskej nemocnici a v zdravotnom stredisku v Huddinge sa živil príležitostným zastupovaním na oblastných klinikách nemocnice Sankt Sigfrid.

Dlhé cestovanie do Växjö a nepravidelný pracovný čas sa nedarilo skĺbiť s Petrinou prácou v centre voľného času a s Agnesiným autistickým syndrómom.

Iba pred dvoma týždňami Anders s Petrou bezradne sedeli pri kuchynskom stole a pokúšali sa vyriešiť situáciu.

– Takto to už ďalej nepôjde, – usúdil pokojne Anders.

– Čo budeme robiť? – šepla Petra.

– Netuším, – odvetil Anders a zotrel jej slzy z líc.

Agnesina asistentka v škôlke im dnes povedala, že ich dcéra mala ťažký deň. Odmietala pustiť z ruky pohár s mliekom a ostatné deti sa jej smiali.

Agnes nebola ochotná akceptovať, že olovrant sa skončil, lebo Anders neprišiel ako zvyčajne. Uháňal z Växjö, ako sa len dalo, ale do škôlky dorazil tesne pred šiestou. Agnes vytrvalo sedela v jedálni a v dlaniach zvierala pohár.

Po návrate domov Agnes iba stála vo svojej izbe, civela na stenu nad domčekom pre bábiky a tlieskala svojím introvertným spôsobom. Netušili, čo vidí, no tvrdila, že po stene chodia sivé kolíky, ktoré musí počítať a zastavovať. Takto sa správala vždy, keď prežívala veľkú úzkosť. Zavše jej to trvalo desať minút, ale v ten večer tak musela stáť viac než štyri hodiny, až potom ju mohli uložiť.

2

Posledné bezpečnostné dvere sa zatvorili. Prešli chodbou k jedinej z troch používaných samotiek. Svetlo neónových žiariviek dopadalo na linoleum. Tapety na stenách boli odraté vo výške servírovacieho stolíka, ktorým sa privážalo jedlo.

Hlavný lekár opäť použil svoju kartičku a cez bezpečnostné dvere pustil Andersa pred sebou.

Cez pancierové sklo dovidel na štíhleho muža sediaceho na plastovej stoličke. Na sebe mal modré džínsy a rovnakú košeľu. Bol dohladka oholený a mal neobyčajne pokojný pohľad. Množstvo vrások, čo mu pokrývali bledú tvár, pripomínali pukliny vo vysušenom koryte rieky.

Jureka Waltera odsúdili za dve vraždy a jeden pokus o vraždu, ale podozrievali ho z ďalších devätnástich.

Pred trinástimi rokmi ho zadržali rovno pri čine v lesoparku Lill-Jansskogen, keď päťdesiatročnú ženu násilím vtláčal naspäť do rakvy zakopanej do zeme. Držal ju v nej už takmer dva roky, a ona ešte stále žila. Žena mala hrozné rany, bola podvyživená, svalová hmota akoby jej vyschla, utrpela príšerné omrzliny, telo mala posiate hlbokými preležaninami a ťažko poškodený mozog. Keby polícia Jureka Waltera nevypátrala a neprichytila rovno pri rakve, pravdepodobne by doteraz unikal.

Hlavný lekár si pripravil tri sklené fľaštičky so žltým práškom, do každej pridal vodu, dobre ich potriasol, a skôr než tekutinu natiahol do injekčnej striekačky, pozorne ju ovoňal.

Do uší si zasunul štuple, až potom otvoril okienko na dverách. Kov zarachotil a z miestnosti k nim prenikol ťažký pach betónu a prachu.

Hlavný lekár nenáhlivo oznámil Jurekovi Walterovi, že je čas na injekciu.

Muž zdvihol bradu, mäkkým pohybom vstal zo stoličky, obrátil sa k okienku a vykročil k nemu. Cestou si rozopínal košeľu.

– Stoj a vyzleč si košeľu, – povedal Roland Brolin.

Jurek však pomaly kráčal ďalej. Roland zatvoril okienko a rýchlo ho zamkol. Vtedy Jurek zastal, rozopol si posledný gombík a nechal košeľu padnúť na dlážku.

Jeho telo bolo zrejme kedysi trénované, ale teraz mu pod zvráskavenou kožou ovísali svaly.

Roland znova otvoril okienko. Jurek Walter prešiel posledných pár krokov a vystrčil von ruku posiatu stovkami stareckých pigmentových škvŕn.

Anders mu rýchlo omyl rameno liehom. Roland vpichol ihlu do mäkkého svalu a trochu prirýchlo doň vtlačil roztok. Jurek od prekvapenia mykol rukou, ale nestiahol ju, kým nedostal pokyn. Hlavný lekár rýchlo zabuchol okienko a zamkol ho, vybral si štuple z uší, nervózne sa pousmial a potom nazrel do cely.

Jurek Walter neisto kráčal k posteli, potom si na ňu sadol.

Odrazu sa obzrel k dverám a Rolandovi vypadla striekačka z ruky.

Pokúsil sa ju zachytil, ale odkotúľala sa po betónovej dlažbe.

Anders vykročil, zdvihol ju, a keď sa obaja znova obrátili k dverám, tabuľové bezpečnostné sklo bolo zarosené. Jurek ho zahmlil vlastným dychom a prstom načmáral meno JOONA.

– Čo je to? – hlesol prekvapený Anders.

– Napísal slovo Joona.

– Dopekla, čo to je?

Hmla sa rozplynula a muži videli, že Jurek sedí na posteli, akoby sa nikdy ani nepohol. Pozeral sa na pažu, do ktorej mu pichli injekciu, masíroval si sval a zízal na nich cez sklo.

– Nebolo tam ešte niečo? – spýtal sa Anders.

– Videl som len to...

Vtom k nim cez hrubé dvere prenikol neľudský rev. Jurek Walter sa zosunul z postele, kľačal a ziapal. Na krku mu navreli žily, svaly sa napli.

– Koľko si mu vlastne pichol? – spýtal sa Anders.

Jurek prevrátil oči, ukázali sa bielka, pokúšal sa zachytiť postele, vystrel jednu nohu, no vzápätí sa prevrátil a hlavou narazil do postele. Neustále kričal a telo sa mu zvíjalo v kŕčoch.

– Dopekla, – šepol Anders.

Jurek ležal na dlážke, nekontrolovane kopal, hrýzol sa do jazyka, vypľúval krv a chrčal.

– Čo urobíme, ak zomrie?

– Dáme ho spáliť, – odvetil Brolin.

Jureka schvátili ďalšie kŕče, celý sa vzpínal, rozhadzoval rukami. Odrazu všetko ustalo.

Brolin pozrel na hodinky. Po tvári mu stekali kropaje potu.

Jurek Walter kňučal, skrútil sa na bok a pokúšal sa vstať, ale márne.

– O dve minúty môžeš vojsť, – povedal hlavný lekár.

– Naozaj tam mám vojsť?

– Už bude neškodný.

Jurek sa postavil na štyri. Z úst mu tiekli krvavé sliny. Neisto sa hojdal, napokon sa zosypal na dlážku a znehybnel.

3

Anders neodtrhol pohľad od hrubého skla na dverách. Jurek Walter ležal nehybne už desať minút. Po kŕčoch sa telo odrazu uvoľnilo.

Hlavný lekár vybral z vrecka kľúč, vložil ho do zámky, zaváhal, znova nazrel do cely a potom ju odomkol.

– Dobrú zábavu, – povedal.

– Čo urobíme, ak sa preberie? – spýtal sa Anders.

– Nesmie sa prebrať.

Brolin otvoril dvere a Anders vošiel do miestnosti. Dvere sa za ním okamžite zabuchli, zaštrkotal kľúč. V izbe páchol pot, ale ešte čosi iné. Kyslastý zápach octu. Jurek Walter sa ani nepohol, iba chrbát sa mu pri dýchaní jemne nadvihoval.

Anders si od neho udržiaval odstup, hoci vedel, že Jurek teraz tvrdo spí.

V miestnosti bola zvláštna akustika, akoby sa zvuky až dotieravo spájali s pohybmi.

Lekárov plášť pri každom kroku mäkko zašušťal.

Jurekov dych sa zrýchlil.

Z kohútika kvapkala voda.

Anders sa dostal k posteli, obzrel sa na Jureka a potom si kľakol.

Cez hrubé bezpečnostné sklo naňho hľadel hlavný lekár vydeseným pohľadom, lebo Anders sa úplne zohol, aby dovidel pod priskrutkovanú posteľ.

Na dlážke neležalo nič.

Opäť sa obzrel na Jureka a napokon sa odhodlal ľahnúť si na brucho.

V tejto pozícii už nemal Jureka pod kontrolou. Musel sa mu obrátiť chrbtom, aby mohol hľadať nôž.

Pod posteľ prenikalo len slabé svetlo. Pri stene ležali chuchvalce prachu.

Ani na okamih si neprestával predstavovať, že Jurek otvoril oči.

Čosi bolo zastrčené medzi drevený rošt a matrac. Ťažko povedať čo.

Anders vystrel ruku, no nedočiahol na to. Nezostávalo mu nič, iba sa obrátiť a na chrbte sa vtlačiť ešte hlbšie pod posteľ. Bolo tam tak málo miesta, že nemohol ani otočiť hlavu. Napriek tomu sa vtiahol úplne dozadu. Pri každom nádychu cítil na hrudi drevený rošt postele. Vystrel prsty. Ale potreboval sa dostať ešte ďalej. Koleno sa mu zachytilo o dosku. Z tváre si odfúkol chuchvalec prachu a posunul sa.

Odrazu sa v cele ozval tupý náraz. Nemohol sa však obrátiť, aby zistil, čo sa stalo. Znehybnel a načúval. Dych sa mu zrýchlil a zdal sa mu taký hlučný, že nepočul ostatné zvuky.

Opatrne vystrel ruku, končekmi prstov dosiahol na predmet a so značnou námahou ho vytiahol.

Jurek si z kúska kovovej lišty vyrobil krátky nôž s nabrúseným ostrím.

– Poď von, – zakričal naňho hlavný lekár cez okienko.

Ako sa Anders pokúšal vyslobodiť spod postele, poškrabal sa na líci.

No ďaleko sa nedostal, zastavil ho plášť, čo sa zachytil a nepovolil.

Odrazu sa mu zdalo, že Jurek sa prudko pohol.

A možno sa mýlil.

Anders z celej sily potiahol plášť. Švíky síce zapraskali, ale držali. Pochopil, že mu nezostáva nič, iba sa ešte väčšmi vopchať pod posteľ a uvoľniť látku.

– Čo tam robíš? – podráždene sa spýtal Roland Brolin.

Okienko na dverách znova zarachotilo a zatvorilo sa.

Anders videl, že vrecko plášťa sa zachytilo o vytŕčajúcu latku. Rýchlo ho uvoľnil, zadržal dych a začal sa vysúvať spod postele. Pomaly ho zachvacovala panika. Oškrel sa na bruchu aj kolenách, ale napokon rukou dočiahol na peľasť postele a vytiahol sa.

Zadychčane sa prevalil na brucho a neisto vstal s nožom v ruke.

Jurek ležal na boku, v spánku mal jedno oko pootvorené a tým naňho nevidomo civel.

Anders rýchlo podišiel k dverám, cez sklo zachytil vyčítavý pohľad hlavného lekára a pokúsil sa usmiať, no prezradil ho stres v hlase, keď ho prudko požiadal:

– Otvor!

Ibaže Roland Brolin namiesto dverí otvoril okienko.

– Najprv mi podaj nôž.

Anders sa naňho spýtavo pozrel, potom mu ho vystrčil.

– Našiel si ešte niečo, – povedal Roland Brolin.

– Nie, – odvetil Anders a obzrel sa na Jureka.

– List.

– Nič iné tam nebolo.

Jurek sa na dlážke pohniezdil a vypustil vetry.

– Prezri mu vrecká, – prikázal hlavný lekár s nervóznym úsmevom.

– Prečo?

– Lebo robíš prehliadku.

Anders sa obrátil a opatrne podišiel k Jurekovi Walterovi, ktorý mal obe oči zatvorené a vo vráskach sa mu perlil pot.

Anders sa neochotne zohol a siahol mu do vrecka. Džínsová košeľa sa napla a Jurek zahundral.

V jednom vrecku nohavíc mal plastový hrebeň. Anders roztrasenými rukami prehľadal aj ostatné.

Z čela sa mu rinuli kvapky potu. Niekoľko ráz žmurkol, potom mu padali z končeka nosa.

Jurekova veľká dlaň sa pár ráz stiahla a zasa otvorila.

Vo vreckách však nemal nič.

Anders zdvihol hlavu, pozrel k okienku a zavrtel hlavou. Nedovidel, či Brolin stojí za ním. Stropná lampa samotky svietila rovno do skla ako sivé slnko.

Teraz sa musí dostať von.

Už tu trčí pridlho.

Anders sa vystrel a pobehol k dverám. Hlavného lekára nevidel. Pritisol tvár k okienku, ale za ním nikto nestál.

Jurek Walter dýchal rýchlo ako dieťa, ktoré má nočnú moru.

Anders zabubnoval na dvere. Jeho päste na hrubých kovových dverách takmer nevydali zvuk. Znova zabúchal. Nijaká odpoveď, nič sa nedialo. Keď si všimol, že za chrbtom mu narastá tieň, čo sa odráža na stene, zaklopal na okienko obrúčkou.

Po chrbte mu behali zimomriavky. Srdce mu búšilo ako zvon, v krvi stúpala hladina adrenalínu. Opatrne sa obrátil. Pozoroval, ako si Jurek Walter pomaly sadá. Tvár mal bezvýraznú, pohľad upretý pred seba. Ešte vždy krvácal z úst a pery mal neprirodzene červené.

4

Anders zatrieskal na ťažké dvere a zakričal, ale hlavný lekár neotváral. V hlave mu ohlušujúco bubnoval tep. Otočil sa k pacientovi. Jurek Walter stále sedel na dlážke, zopár ráz žmurkol a pokúšal sa vstať.

– To je lož, – povedal Jurek a krv mu stekala po brade. – Tvrdia, že som netvor, ale som len človek...

Nevládal vstať, zadychčane sa znova zosypal na dlážku.

– Som človek, – hundral.

Unaveným pohybom si siahol do záhrenia, vytiahol poskladaný papier a hodil ho pred Andersa.

– To je ten list, na ktorý sa pýtal, – povedal. – Sedem rokov prosím o stretnutie s právnikom... Nedúfam, že by som sa dostal von... Som taký, aký som, ale ešte vždy som človek...

Anders sa sklonil, vystrel ruku k papieru, ale Jureka ani na okamih nespustil z očí. Vráskavý muž sa opäť pokúsil vstať, zaprel sa o dlane, zapotácal sa, ale napokon sa mu podarilo položiť jednu nohu na dlážku.

Anders zdvihol papier, zaspätkoval a vzápätí konečne začul štrkotanie kľúča v zámke. Obrátil sa, civel na okienko a cítil, ako sa mu podlamujú nohy.

– Nemali ste ma predávkovať, – zašomral Jurek.

Anders sa neobzrel, napriek tomu vedel, že Jurek Walter sa postavil a zíza naňho.

Bezpečnostné sklo akoby sa pokrylo námrazou. Nevidel, kto za ním stojí a otáča kľúčom.

– Otvor, otvor, – šepkal a vnímal dychčanie za svojím chrbtom.

Dvere sa otvorili a Anders sa vypotácal z izby. Narazil do betónovej steny. Počul, že dvere sa zabuchli, a keď sa kľúč otočil v zámke, kovový mechanizmus zarachotil.

Zadychčane sa opieral o hladkú stenu, potom sa obrátil a zistil, že ho nezachránil hlavný lekár, ale mladá žena s pírsingom.

– Nechápem, čo sa stalo, – povedala. – Rolandovi sa muselo niečo porobiť s rozumom, lebo býva až neuveriteľne dôsledný, keď ide o bezpečnosť.

– Chcem s ním hovoriť.

– Asi mu prišlo zle... mám dojem, že trpí na diabetes.

Anders si utrel mokré dlane do plášťa a zahľadel sa na ňu.

– Ďakujem, že ste mi otvorili, – povedal.

– Pre vás urobím čokoľvek, – očividne sa zabávala.

Pokúsil sa vyčariť svoj suverénny chlapčenský úsmev, ale nohy sa mu triasli, ledva ju vládal nasledovať. Zastala až pri monitorovacej centrále, z ktorej sa pozorovalo dianie na oddelení. Potom sa naňho pozrela.

– Jediný problém s robotou tu dolu spočíva v tom, že je tu tak nechutne pokojne. Človek sa musí jednostaj niečím napchávať, aby nezaspal.

– To znie dobre.

Na jednom z monitorov bolo vidieť Jureka, ako sedí na posteli s hlavou v dlaniach. Denná miestnosť s televízorom a bežeckým trenažérom bola prázdna.

5

Zvyšok dňa sa Anders Rönn sústreďoval na tunajší poriadok a podmienky na oddelení číslo 30, ktoré patrilo do jeho pôsobnosti, na individuálne liečebné plány a cvičenia, ale v mysli sa jednostaj vracal k listu, čo mal vo vrecku, a k Jurekovým slovám.

Desať minút po piatej Anders vyšiel z psychiatrického oddelenia na čerstvý vzduch. Za rozsvieteným nemocničným pavilónom sa rozprestierala zimná tma.

Ruky si zohrieval vo vreckách bundy, rýchlo prekráčal cestou pokrytou dlažobnými kockami a dostal sa na parkovisko pred hlavným vchodom.

Keď prišiel do práce, bolo plné áut, teraz však takmer zívalo prázdnotou.

Prižmúrenými očami zaostril na postavu, čo stála za jeho autom.

– Hej! – zakričal a pridal do kroku.

Muž sa otočil, ruku si priložil na ústa a odstúpil od vozidla. Bol to hlavný lekár Roland Brolin.

Anders spomalil a vytiahol z vrecka kľúče.

– Očakávaš ospravedlnenie, – povedal Brolin so sileným úsmevom.

– Len nerád by som sa sťažoval vedeniu nemocnice na to, čo sa stalo, – odvetil Anders.

Brolin mu pozrel do očí, vystrel k nemu ľavicu a roztvoril dlaň.

– Daj mi ten list, – povedal pokojne.

– Aký list?

– Ten, ktorý Jurek chcel, aby si našiel, – odvetil. – Ceduľku, možno útržok novín, možno kúsok kartónu.

– Zobral som mu nôž, ako si chcel.

– Prosím ťa, – povedal Brolin. – Hádam si len nemyslíš, že sa vystavil všetkej bolesti bez dôvodu?

Anders hľadel na hlavného lekára, ktorý si jednou rukou zotieral pot z hornej pery.

– Čo robíme, ak pacient žiada o stretnutie s advokátom? – spýtal sa.

– Nič, – šepol Brolin.

– A už ťa o to niekedy požiadal?

– Neviem, nepočul by som ho, vždy mám v ušiach štuple, – usmial sa Brolin.

– Skutočne nechápem, prečo...

– Túto prácu potrebuješ, – skočil mu do reči hlavný lekár. – Počul som, že v ročníku si bol najhorší, platíš vysoké nájomné, nemáš nijaké skúsenosti a odporúčania.

– Skončil si?

– Iba by si mi mal dať ten list, – odvetil Brolin a stisol zuby.

– Nijaký som nenašiel.

Brolin mu chvíľu uprene hľadel do očí.

– Ak náhodou raz nejaký nájdeš, musíš mi ho dať bez prečítania, – povedal.

– Pochopil som, – prikývol Anders a odomkol auto.

Videlo sa mu, že hlavnému lekárovi akoby sa uľavilo, keď nasadol, zabuchol dvere a naštartoval. Ignoroval Brolinovo klopkanie na okno, zaradil rýchlosť a pohol sa. V spätnom zrkadle videl, že Brolin stojí a s vážnou tvárou pozerá za ním.

6

Po príchode domov Anders rýchlo zatvoril dvere, zamkol a zasunul bezpečnostnú retiazku.

Srdce mu divo búšilo, lebo z akéhosi nepochopiteľného dôvodu od auta k domu bežal.

Z Agnesinej izby sa ozýval Petrin pokojný hlas. Anders sa pousmial. Petra už čítala dcére knihu od Astrid Lindgrenovej. Zvyčajne býva oveľa viac hodín, keď sa pristupuje k tomuto večernému rituálu a k rozprávke na dobrú noc. To značí, že malá mala dnes zrejme dobrý deň. Andersovo zamestnanie umožnilo manželke výrazne si skrátiť pracovný čas.

Na koberci v hale sa okolo Agnesiných čižmičiek utvorila mláčka. Čiapka a pletený šál v tvare roláka ležali na dlážke pred skriňou. Anders pripravil na kuchynský stôl fľašu šampanského a potom tam postával s pohľadom upretým na tmavú záhradu.

Rozmýšľal o liste Jureka Waltera a odrazu netušil, čo má robiť.

Konáre mohutného orgovánového stromu narážali do okna. Pri pohľade na sklo videl vlastnú kuchyňu, počul praskanie konárov a náhle si povedal, že by mal z kôlne priniesť veľké záhradnícke nožnice.

– Počkaj, počkaj, len ti to dočítam, – počul Petrin hlas.

Anders sa zakradol k Agnesinej izbičke. Na strope svietila lampa s tienidlom plným princezien. Petra zdvihla hlavu a pohľady sa im stretli. Svetlohnedé vlasy mala zopnuté do vysokého chvosta a v ušiach srdiečkové náušnice. Agnes jej sedela na kolenách a opakovala, že sa zase pomýlila a že musia začať odznova od psíka.

Anders vošiel do izby a čupol si pred ne.

– Ahoj, miláčik, – prihovoril sa dcére.

Agnes naňho rýchlo pozrela a potom uhla pohľadom. Pohladkal ju po hlave, pramienok vlasov jej zasunul za ucho a narovnal sa.

– Jedlo si musíš prihriať sám, – povedala Petra. – Jednu kapitolu treba prečítať odznova.

– Pomýlila si sa so psíkom, – zopakovala Agnes s pohľadom zabodnutým do dlážky.

Anders sa vrátil do kuchyne, z chladničky vybral tanier s jedlom a položil ho na dosku vedľa mikrovlnky.

Pomaly siahol do zadného vrecka džínsov a predstavil si, ako Jurek opakoval, že je človek.

List napísal drobným nakloneným písmom. Vety boli jednoduché, bez emócií. V pravom hornom rohu uviedol adresu advokátskej firmy v Tenste. Obsah bol prostý a jednoznačný – Jurek Walter žiada o právnu pomoc pri vysvetlení rozsudku, ktorým ho odsúdili na pobyt na uzavretom oddelení psychiatrie. Potreboval by, aby mu niekto ozrejmil práva a poskytol informáciu, či o nejaký čas môže požiadať o prehodnotenie trestu.

Anders nevedel pomenovať ten nepríjemný pocit, čo sa ho zmocnil, jednoducho akoby vyplynul zo zvláštneho tónu listu, zo správne volených uvážlivých slov v spojení s očividnými dislektickými chybami.

V hlave sa mu preháňali myšlienky o Walterovi aj vo chvíli, keď vošiel do pracovne a vybral obálku. Napísal na ňu adresu, vložil do nej list a nalepil na ňu známku.

Vyšiel z domu do tmy a chladu a cez záhradu zamieril rovno k poštovej schránke pri kruhovom objazde. Keď list hodil do schránky, chvíľu ešte postál a sledoval hustú premávku na ceste Sandavägen. Potom sa pobral domov.

Zamrznutý porast na neďalekej lúke sa vo vetre vlnil ako voda. Odrazu sa v ňom mihol splašený zajac a uháňal k starým záhradám.

Otvoril bránu a cez kuchynské okno nazrel do domu. Všetko v ňom mu odrazu pripomínalo domček pre bábiky. Všade sa svietilo, všetko videl ako vo výklade. Naklonil sa a na chodbe si všimol modrý obraz, ktorý tu visel asi odjakživa.

Dvere ich spálne boli otvorené. Uprostred izby ležal vysávač. Šnúra bola zapojená v zástrčke.

Vtom si všimol akýsi pohyb. Od prekvapenia zalapal po dychu. V ich spálni niekto stojí. Vedľa postele.

Anders sa už-už chcel vrhnúť dnu, keď si uvedomil, že tá osoba sa v skutočnosti nachádza v záhrade za domom.

Vidieť ju iba z okna spálne.

Anders sa rozbehol po vydláždenom chodníčku vedľa slnečných hodín a okolo rohu.

Osoba ho pravdepodobne začula, lebo unikala. Počul, ako sa pretíska cez orgovánový porast. Vyrazil za ňou, rozhŕňal konáre, pokúšal sa ju zazrieť, ale na to bola priveľká tma.

7

Mikael sa ani nepohol, keď Pieskový muž – Uspávač privial do miestnosti ten odporný prach. Naučil sa, že je zbytočné aj zadržiavať dych. Lebo ak Uspávač chce, aby deti spali, tak zaspia.

Vopred vedel, že čoskoro sa jeho oči unavia tak veľmi, že ich neudrží otvorené. Vedel, že mu nezostáva nič, iba si ľahnúť na matrac a stať sa súčasťou tmy.

Mama mu neraz rozprávala o Uspávačovej dcére, mechanickej bábke Olimpii. Keď deti zaspia, vkradne sa do ich izby a dobre ich pozakrýva, aby im nebolo zima.

Mikael sa oprel o stenu, dotkol sa priehlbiny v betóne.

V tme sa ako opar vznášal jemný piesok. Dýchalo sa mu ťažko. Pľúca bojovali, aby zabezpečili prívod kyslíka do krvi.

Rozkašľal sa a oblizol si pery. Mal ich suché a opuchnuté.

Viečka mu oťažievali.

Videl, ako sa celá rodina usádza do hojdacej siete. Cez lístie orgovánového kríka sa predierajú lúče letného slnka. Hrdzavé skoby škrípu.

Mikael sa doširoka usmieva.

Hojdáme sa, mama sa pokúša brzdiť, ale ocko ešte pridáva. Trochu narážame do stola, na ktorom sa roztriasli poháre s jahodovou šťavou.

Hojdacia sieť lieta, ocko sa smeje a zdvíha ruky, akoby sa vozil na obrovskej zvončekovej dráhe.

Mikaelovi začala ovísať hlava. Nasilu otvoril oči, civel do tmy, potom sa trochu presunul a oprel sa dlaňami o chladnú stenu. Obrátil sa k matracu a uvedomil si, že si musí ľahnúť, skôr než stratí vedomie. Vtom sa mu podlomili kolená.

Spadol, udrel sa o tvrdú dlažbu, stiahol ruky pod seba a do blížiaceho sa spánku mu prenikla bolesť z dlaní a ramien.

Sťažka sa prevalil na brucho a pokúšal sa liezť, no nevládal. Zostal ležať lícom na betónovej dlážke. Chcel čosi povedať, ale už nemal hlas.

Oči sa mu zatvorili, hoci sa zo všetkých síl premáhal.

Vo chvíli, keď sa prepadával do spánku, počul, ako do tmavej miestnosti vošiel Uspávač a na svojich tenkých nohách vyliezol po stene až na strop. Tam zastal, vystrel ruky a pokúšal sa ho chytiť porcelánovými končekmi prstov.

Mikaela zahalila čierňava.

Keď sa prebudil, v ústach mal sucho a bolela ho hlava. Oči mal zalepené pieskom. Bol taký unavený, že mozog mu opäť velil spať, no posledným zvyškom vedomia zaregistroval, že čosi sa zmenilo.

Adrenalín naňho zapôsobil ako úder.

Posadil sa, a hoci bola všade tma, podľa zvuku pochopil, že je v inej miestnosti, vo väčšej.

Už nie je v module.

Od samoty ho zamrazilo.

Opatrne sa plazil po podlahe, kým nenarazil na stenu. V hlave mu vírili myšlienky. Už si ani nepamätal, kedy sa vzdal poslednej nádeje na útek.

Telo mal po dlhom spánku stále rovnako ťažké. Neisto vstal na roztrasené nohy, pridŕžal sa steny a šúchal sa popri nej najprv do kúta, potom ďalej, ku kovovej platni. Keď rýchlo ohmatal jej rohy, pochopil, že sú to dvere. Rozpažil a narazil na kľučku.

Triasol sa ako osika.

V miestnosti panovalo hlboké ticho.

Opatrne stlačil kľučku. Pripravil sa na odpor, preto takmer spadol, keď sa dvere rozleteli.

Jediným krokom sa ocitol vo svetlejšej miestnosti a na okamih musel privrieť oči.

Zdalo sa mu, že sníva.

Nech sa mi podarí vyjsť, opakoval si v duchu.

V hlave mu hučalo.

Spod privretých viečok rozoznával akúsi chodbu. Slabé nohy ho sotva niesli. Srdce mu búchalo tak silno, že sa ledva vládal nadýchnuť.

Pokúšal sa byť čo najtichšie, napriek tomu od strachu ticho skučal.

Pieskový muž sa určite vráti – nikdy nezabúda uspať nijaké dieťa.

Mikael nevládal poriadne otvoriť oči, napriek tomu napredoval za rozmazaným svetlom kdesi v diaľke.

A čo ak je to pasca? uvažoval. Čo ak ho lákajú ako hmyz k plameňu sviečky?

No nevzdával sa, kráčal ďalej, dlaňami sa opierajúc o stenu.

Odrazu narazil do obrovského balu izolačnej vlny, od strachu stratil dych, zatackal sa, plecom narazil do druhej steny, ale napokon predsa len udržal rovnováhu.

Zastal a kašľal tak ticho, ako sa len dalo.

Svetlo pred ním prichádzalo cez sklené okienko na dverách.

Keď sa k nim pritackal, stlačil kľučku, ale dvere boli zamknuté.

Nie, nie, nie.

Mykol kľučkou, narážal do dverí, ťahal ich. No boli zamknuté. Od zúfalstva sa takmer hodil na dlážku. Vtom za sebou začul mäkké kroky. Neopovážil sa obzrieť.

8

Spisovateľ Reidar Frost dopil pohár vína, položil ho na jedálenský stôl a na chvíľu zatvoril oči, aby sa upokojil. Ktorýsi z hostí zatlieskal. Veronika v modrých šatách stála v kúte tvárou k stene, oči si zakrývala dlaňami a nahlas počítala.

Hostia sa rozutekali na všetky strany, zo všetkých kútov obrovského domu sa ozývali kroky a smiech.

Pravidlá hry prikazovali zdržiavať sa na prízemí, no Reidar nenáhlivo prešiel k úzkym dverám z javora a prekĺzol nimi do chodby pre personál. Potichu vyšiel hore úzkym schodiskom, otvoril ďalšie dvere z javorového dreva a vstúpil do súkromnej časti domu.

Vedel, že by tu nemal zostávať sám, napriek tomu však pokračoval cez prepojené miestnosti.

V každej izbe za sebou starostlivo zatvoril dvere. Napokon sa dostal do najvzdialenejšej miestnosti.

Pozdĺž jednej steny sa hromadili škatule s detským oblečením a hračkami. Jedna z nich bola otvorená a trčala z nej neónovo zelená vesmírna zbraň.

Z prízemia k nemu doľahol Veronikin tlmený krik:

– Sto! Idem!

Zahľadel sa oknom na polia a ohradené pastviny. Od nich sa vinula dlhá brezová aleja vedúca k tomuto rozľahlému domu na starom panskom sídle Råcksta.

Reidar si pritiahol stoličku a na operadlo si prevesil sako. Omámený alkoholom vyliezol na ňu, i keď po chrbte bielej košele mu stekal pot. Silným švihom prehodil nachystané lano cez hradu na strope. Pri tomto pohybe mu stolička zapraskala pod nohami. Hrubé lano sa zachytilo, voľný koniec sa hojdal nad ním.

V rozvírenom vzduchu tancovali čiastočky prachu.

Tapacírovaná stolička bola príjemne mäkká.

Z prízemia sa ozýval veselý smiech a výkriky. Reidar na chvíľu zatvoril oči a myslel na deti, na ich drobné tváričky, prekrásne tváričky, útle pliecka a tenké paže.

Aj teraz počuje ich zvonivé hlasy, jemný dupot, keď bežia po drevenej dlážke – spomienka sa ho však dotkla len ako vánok, a keď zmizla, bol znova chladný a prázdny.

Všetko najlepšie k narodeninám, Mikael, povedal si v duchu.

Ruky sa mu triasli tak silno, že sa mu na lane nedarilo uviazať slučku. Na okamih zastal, dýchal zhlboka a znova sa pustil do namáhavej úlohy. V tej chvíli sa ozvalo klopanie na ktorési dvere.

Počkal pár sekúnd, potom pustil lano, zostúpil na dlážku a zobral si sako.

– Reidar! – ticho volal ženský hlas.

Bola to Veronika. Zrejme naňho striehla, hoci sa tvárila, že žmúri, a videla, ako sa vytratil úzkymi dverami. Teraz postupne otvárala dvere všetkých miestností a jej hlas znel čoraz zreteľnejšie.

Reidar zhasol svetlo a vyšiel z detskej izby. Vstúpil do najbližšej a tam zastal.

Veronika dorazila za ním s čašou šampanského. Jej podnapité tmavé oči sa mäkko ligotali.

Bola vysoká, štíhla, pristal jej chlapčenský strih čiernych vlasov.

– Už som ti povedal, že sa chcem s tebou milovať? – spýtal sa.

Trochu sa zapotácala.

– Nepovedz! – odvetila so smutným pohľadom.

Veronika Klimtová bola Reidarovou literárnou agentkou. Hoci za posledných trinásť rokov nenapísal ani riadok, tri knihy, čo vytvoril predtým, ešte vždy prinášali zisk.

Z jedálne sa ozvala hudba, basy rozvibrovali útroby domu. Reidar stál pri pohovke a hrabol si do striebristých vlasov.

– Nechali ste mi trochu šampusu? – spýtal sa a sadol si.

– Nie, – odvetila Veronika a podala mu svoju poloplnú čašu.

– Volal mi tvoj manžel, – povedal Reidar. – Myslí si, že je najvyšší čas, aby si sa vrátila domov.

– Nechcem, požiadam o rozvod a...

– To nesmieš, – skočil jej do reči.

– Prečo mi to hovoríš?

– Aby si si nemyslela, že mi na tebe záleží, – odvetil.

– Veď si to ani nemyslím.

Dopil šampanské, čašu postavil na zem, zatvoril oči a cítil, ako sa mu dvíha žalúdok.

– Vyzeráš smutne, trochu ma to znepokojilo.

– Cítim sa skvelo, – odvetil.

K výbuchu smiechu sa pridružila ešte hlasitejšia hudba, od ktorej sa im pod nohami chvela podlaha.

– Chýbaš hosťom.

– Tak poďme za nimi a obráťme všetko hore nohami, – zasmial sa.

Už sedem rokov si Reidar dával záležať na tom, aby mal neustále okolo seba ľudí. Vyberal si ich z neskutočne širokého okruhu známych. Vo svojom dome neúnavne organizoval bláznivé večierky, ale aj obedy v užšom kruhu. Lebo najmä v dňoch, keď má niektoré z jeho detí narodeniny, sa mu už nechce ďalej žiť. Vedel, že keby okolo seba nemal ľudí, samota a ticho by ho rýchlo premohli a zničili.

9

Reidar a Veronika otvorili dvere jedálne a v tej chvíli akoby do nich narazila vlna duniacej hudby. Hostia sa v tme tlačili na seba a tancovali okolo veľkého stola. Niektorí sa však naďalej kŕmili jelením ragú s opekanou koreňovou zeleninou.

Herec Wille Strandberg v rozopnutej košeli tanečnými krokmi zamieril k Reidarovi a Veronike, no nerozumeli ani slovo z toho, čo vykrikoval.

– Take it off, – volala naňho Veronika.

Wille sa zasmial, vyzliekol si košeľu, hodil jej ju k nohám a vykrúcal sa pred ňou s rukami na zátylku. Guľaté bruško mu poskakovalo do rytmu.

Reidar vypil ďalší pohár vína a pritancoval k Willemu.

Tempo hudby sa trochu zmiernilo a upokojilo. Starý vydavateľ David Sylwan chytil Reidara za plece, naklonil k nemu spotenú, veselú tvár a čosi mu dychčal do ucha.

– Čo?

– Dnes sme ešte nesúťažili, – zopakoval David.

– Čo si dáme? Biliard? Streľbu? Pretláčanie...?

– Streľbu! – volali viacerí.

– Doneste pištole a zopár fliaš šampusu, – prikázal Reidar s úsmevom.

Pomalšia časť skladby sa skončila, hudba opäť burácala a prehlušila ostatné rozhovory. Reidar zvesil zo steny jednu olejomaľbu a niesol ju von. Bol to jeho portrét, ktorý mu namaľoval Peter Dahl.

– Ale mne sa ten obraz páči, – zaťala sa Veronika a pokúšala sa ho zastaviť.

Reidar si striasol z pleca jej dlaň a vyšiel do haly. Takmer všetci hostia ho nasledovali do parku. Na zamrznutú pôdu mäkko padal nový sneh a zakrýval ju. Veľké snehové vločky sa veselo krútili pod čiernou oblohou.

Reidar pobehol dopredu a obraz zavesil na jabloň so zasneženými konármi. Wille Strandberg kráčal za ním so svetlicou, čo vybral zo zásob v kôlni. Stiahol z nej obal a potiahol šnúru. Zasyčala, potom sa prudko rozhorela a osvietila priestor. So smiechom sa odpotácal po snehu až pod strom a zapichol ju do snehu. V bielom svetle kmeň aj holé konáre akoby žiarili.

Všetci výborne videli Reidarov portrét, na ktorom držal v ruke strieborné pero.

Prekladateľ Berzelius držal tri fľaše šampusu a David Sylwan s úsmevom zdvihol nad hlavu Reidarovu starú pištoľ značky Colt.

– Mne to nie je smiešne, – podotkla nevýrazne Veronika.

David s pištoľou v ruke sa postavil vedľa Reidara. Nabil ju šiestimi nábojmi a pokrútil zásobníkom.

Wille Strandberg ešte vždy nemal na sebe košeľu, ale bol taký opitý, že necítil chlad.

– Ak vyhráš, môžeš si zo stajne vybrať koňa, – zahundral Reidar a zobral Davidovi revolver.

– Prosím, buďte opatrní, – upozorňovala ich Veronika.

Reidar poodstúpil, s vystretou rukou zamieril, ale netrafil, guľka letela kamsi medzi hospodárske budovy.

Niekoľkí hostia zo slušnosti zatlieskali, akoby hral golf.

– Som na rade, – zasmial sa David.

Veronika sa triasla ako osika. V tenkých sandáloch mala nohy od mrazu ako v ohni.

– Ten obraz mám rada, – zopakovala potichu.

– Aj ja, – prikývol Reidar a znova vystrelil.

Guľka trafila horný roh plátna. Zjavil sa obláčik prachu, zlatý rám povolil a skrivil sa.

David mu so smiechom vytrhol revolver, zatackal sa, spadol a pritom vystrelil do vzduchu. Keď sa pokúšal vstať, zaznel ďalší výstrel.

Zopár hostí znova zatlieskalo, niekoľkí si so smiechom pripíjali.

Reidar mu zobral revolver a zotrel z neho sneh.

– Posledná guľka rozhodne, – vyhlásil.

Veronika pristúpila k nemu a pobozkala ho na ústa.

– Ako sa cítiš?

– Skvele, – odvetil. – Nemôžem byť šťastnejší.

Veronika sa naňho zadívala, potom mu z čela odhrnula pramienok vlasov. Vtom sa na schodoch pred domom ozvalo výskanie a výbuchy smiechu.

– Našla som lepší terč! – kričala červenovláska, ktorej meno si nepamätal.

Zišla dolu a po snehu vliekla obrovskú bábku, ktorá sa jej odrazu vyšmykla z ruky. Žena padla na kolená, ale rýchlo vstala. Na jej šatách s leopardím vzorom sa tvorili mokré fľaky.

– Zbadala som ju v garáži pod starou špinavou plachtou, – vykrikovala víťazoslávne.

Berzelius sa jej ponáhľal na pomoc. Bakelitová bábka predstavujúca Pavúčieho muža bola vysoká ako Berzelius.

– Bravo, Marie! – zvolal David.

– Zastreľ Spidermana! – pobádala ho ktorási žena.

Reidar zdvihol hlavu a pri pohľade na bábku pustil revolver do snehu.

– Potrebujem si pospať, – vyhlásil stroho.

Pohár šampanského, čo mu podával Wille, vyrazil do výšky a neistými krokmi sa pobral do hlavnej budovy.

10

Veronika nasledovala Marie, ktorá sa pobrala do domu pohľadať Reidara. Prechádzali sálami a izbami. Jeho sako ležalo na schodoch, preto sa pobrali na poschodie. Všade bola tma, iba kdesi vzadu sa mihalo svetlo horiaceho kozuba. Pri ňom, vo veľkej miestnosti, na pohovke sedel Reidar. Rozopol si manžetové gombíky, takže rukávy košele mu skĺzli a zakrývali aj prsty. Na nízkej knižnej polici po jeho boku stáli štyri fľaše Château Cheval Blanc.

– Iba sa chcem ospravedlniť, – povedala Marie a oprela sa o dvere.

– Daj mi pokoj, – zahundral Reidar, ani sa neotočil.

– Bolo hlúpe, že som bez dovolenia vytiahla tú bábku, – pokračovala Marie.

– Pre mňa za mňa tie staré rárohy môžete aj podpáliť, – precedil cez zuby.

Veronika podišla k nemu, sadla si mu na kolená a s úsmevom sa mu pozrela do očí.

– Stihol si sa vôbec zoznámiť s Marie? – spýtala sa. – Je to Davidova priateľka... aspoň si myslím.

Reidar zdvihol pohár, akoby si pripíjal s červenovláskou, a odpil si. Veronika mu vzala pohár z ruky, ochutnala víno a sadla si vedľa neho.

Vyzula sa, oprela sa a bosé nohy si vyložila na jeho kolená.

Nežne jej pohladkal lýtko, potom sinku, čo jej spôsobilo nové sedlo, prešiel na vnútrajšok stehna až k lonu. Nebránila sa, nezaujímalo ju, že Marie stále stojí vo dverách.

Vo veľkom kozube šľahali vysoké plamene. Sálalo z nich také teplo, že ho muselo páliť na lícach.

Marie neisto pristúpila bližšie. Reidar ju pozoroval. Červené vlasy sa jej od tepla začali vlniť. Leopardie šaty mala dokrčené a fľakaté.

– Tvoja obdivovateľka, – povedala Veronika a odtiahla pohár, keď sa ho Reidar pokúšal dočiahnuť.

– Milujem tvoje knihy, – povedala Marie.

– Aké knihy? – spýtal sa odmerane.

Vstal, z vitríny si vzal nový pohár a nalial doň víno. Marie nepochopila jeho gesto a vystrela ruku, aby si ho vzala.

– Aby si sa z nich nepoondila, – zavrčal Reidar a napil sa.

– Nemusíš sa správať ako...

– Ak chceš chľastať, tak sa obslúž, – skočil jej do reči podráždene.

Marie očervenela a zalapala po dychu. Trasúcou rukou siahla za fľašou a naliala si. Reidar sťažka vzdychol a potom miernejším tónom povedal:

– Zdá sa mi, že tento ročník patrí k tým lepším.

Vzal fľašu a sadol si.

S úsmevom sledoval, ako si Marie sadá vedľa neho, krúži pohárom a ochutnáva víno.

Odrazu sa nahlas zasmial, dolial jej, pozrel jej do očí, zvážnel a pobozkal ju na ústa.

– Čo to robíš? – zašepkala.

Reidar ju znova jemne pobozkal. Odvrátila hlavu, ale neprestala sa usmievať. Napila sa, pozrela naňho, naklonila sa k nemu a pobozkala ho.

Začal jej hladkať chrbát, krk, plecia, kým jej neskĺzli tenké ramienka šiat.

Odložila pohár, opäť ho pobozkala a uvedomila si, že je zrejme šialená, keď mu dovoľuje, aby jej hladkal prsník.

Reidar premáhal plač, čo mu bolestivo zvieral hrdlo. Hladkal jej lono pod šatami, nahmatal nikotínovú náplasť a presunul sa na zadok.

Marie mu odtiahla ruku vo chvíli, keď sa jej pokúšal stiahnuť nohavičky, vstala a utrela si ústa.

– Asi by sme sa mali pridať k ostatným, – pokúšala sa povedať neutrálnym tónom.

– Asi, – odvetil.

Veronika mlčky sedela na pohovke a ani sa na ňu nepozrela.

– Idete?

Reidar zavrtel hlavou.

– Okej, – šepla Marie a podišla k dverám.

Šaty sa jej vlnili a ligotali. Reidar civel za ňou. Tma, ktorá ju pohltila, pripomínala špinavý zamat.

Veronika vstala, zobrala si pohár a napila sa. Pod pazuchou mala na šatách veľké fľaky od potu.

– Si sviňa, – povedala.

– Iba sa pokúšam uchmatnúť čo najviac zo života, – odvetil potichu.

Chytil ju za ruku, pritisol si ju na líce a zahľadel sa do jej smutných očí.

11

Oheň v kozube vyhasol, a keď sa Reidar zobudil, v sále bolo chladno. Štípali ho oči. Spomenul si na manželkino rozprávanie o Uspávačovi, Pieskovom mužovi, ktorý sype deťom piesok do očí, aby zaspali.

– Dočerta, – šepol Reidar a sadol si.

Bol nahý, kožená pohovka bola obliata vínom. V diaľke hučalo lietadlo. Za zahmlenými oknami sa brieždilo.

Reidar vstal a zbadal Veroniku, schúlenú na dlážke pred kozubom. Zamotala sa do obrusa. Kdesi v lese zaručal jeleň. Zábava na prízemí pokračovala, no trochu tichšie. Schytil poloplnú fľašu vína a neistými krokmi vyšiel z miestnosti. Hlava mu takmer praskla od bolesti, keď po rozvŕzganých drevených schodoch kráčal do spálne. Na polceste sa zastavil, zastonal a vrátil sa dolu. Opatrne zdvihol Veroniku, uložil ju na pohovku a zakryl dekou, z dlážky zdvihol jej okuliare na čítanie a položil ich na stôl.

Reidar Frost mal šesťdesiatdva rokov a bol autorom troch bestsellerov, známych pod názvom Sanctum, ktorými sa preslávil aj v zahraničí.

Pred ôsmimi rokmi sa sem prisťahoval z Tyresö. Zapáčilo sa mu panské sídlo Råcksta v blízkosti Norrtälje a kúpil ho. Dvesto hektárov lesa, ornej pôdy, stajne a veľmi pekná dostihová dráha, kde z času na čas prehnal svojich päť koní. Pred trinástimi rokmi Reidar Frost nečakane osamel takým krutým spôsobom, aký si nikto nezaslúži. Jeho syn a dcéra zmizli bez stopy raz večer, keď sa vykradli za kamarátom. Mikaelov a Feliciin bicykel našli na príjazdovej ceste pri ostrovnom výbežku Badholmen. Okrem komisára, ktorý hovoril silným fínskym prízvukom, všetci predpokladali, že deti sa hrali blízko vody a utopili sa v zálive Erstavik.

Polícia po nich prestala pátrať, hoci ich telá sa nikdy nenašli. Reidarova manželka Roseanna nevládala ďalej žiť ani s ním, ani so svojím smútkom. Najprv sa odsťahovala k sestre, požiadala o rozvod a s prisúdenými peniazmi odcestovala do zahraničia. Iba pár mesiacov po rozvode ju našli vo vani jedného parížskeho hotela. Spáchala samovraždu. Vedľa vane ležala kresbička, ktorú jej Felicia venovala ku Dňu matiek.

Deti vyhlásili za mŕtve. Reidar dal ich mená vytesať do náhrobného kameňa, ale hrob navštevoval len zriedkakedy. V deň, keď súdne rozhodnutie o ich úmrtí nadobudlo platnosť, pozval všetkých priateľov na žúr, ktorý sa od tých čias vlastne neskončil, udržiaval ho v chode, ako sa udržiava oheň v kozube.

Reidar Frost bol presvedčený, že sa mu podarí uchľastať sa na smrť, a zároveň vedel, že ak ho na chvíľu nechajú samého, siahne si na život.

12

Zimnou nočnou krajinou uháňal nákladný vlak. Elektrická lokomotíva ťahala za sebou tristometrovú súpravu vagónov.

V kabínke sedel rušňovodič Erik Johnsson. Ruky mal položené na riadiacom pulte. Hukot motorov znel rytmicky a monotónne.

Silné reflektory vytvárali svetelné tunely, v ktorých víril sneh. Všade okolo bola tma.

Len čo vlak vyšiel z dlhej zákruty pri Vårste, Erik Johnsson opäť zvýšil rýchlosť.

Znepokojovali ho záveje snehu a povedal si, že v Hallsbergu sa zastaví a pre istotu si dá skontrolovať brzdový systém.

Ďaleko odtiaľto dve srnky práve preskočili železničnú trať a mäkkými skokmi uháňali do polí prikrytých nočnou tmou a metelicou.

Vlak sa blížil k dlhému mostu Igelstabro. Erik si spomenul na časy, keď s ním cestovávala Sissela. Na každom moste a v každom tuneli sa pobozkali. No v poslednom čase odmieta chodiť na cesty, aby nevymeškala hodinu jogy.

Trochu pribrzdil, prešiel cez Hall a stúpal na most. Pripadalo mu to, akoby lietal. Sneh okolo neho víril vo svetle reflektorov a pojmy hore a dolu zrazu strácali význam.

Rušeň sa dostal do polovice mosta, teraz bol vysoko nad zamrznutou hladinou mora. Erik Johnsson odrazu zbadal v hmle akýsi roztrasený tieň. Na koľajniciach je človek! Stlačil signalizáciu a vzápätí vlak silno zapískal. Postava urobila veľký krok doprava a dostala sa na vedľajšie koľajnice.

Rušeň napredoval veľkou rýchlosťou. Na okamih sa muž ocitol vo svetle reflektorov. Zažmúril oči. Bol to mladík s nehybnou, akoby mŕtvou tvárou. Na útlom tele mu vialo oblečenie. O okamih neskôr zmizol.

Erik si ani neuvedomil, že zatiahol brzdy a vlak spomaľuje. Ozvalo sa dunenie a škrípanie, no nevedel zistiť, či mladého muža zrazil, alebo nie.

Roztriasol sa, v krvi mu koloval adrenalín. Okamžite zavolal SOS Alarm.

– Som rušňovodič a práve som prešiel okolo človeka na Igelstabrone... stál na koľajniciach, ale nemyslím si, že som ho zrazil...

– Je niekto zranený? – spýtal sa operátor.

– Nemyslím si, že som ho zrazil, videl som ho iba pár sekúnd.

– Kde presne ste ho videli?

– V polovici mosta.

– V koľajisku?

– Tu nie je nič iné, veď je to železničný most...

– Stál, alebo niekam kráčal?

– Neviem.

– Kolega práve volá na políciu a zdravotníkom v Södertälje. Na moste treba zastaviť premávku.

13

Záchranný dispečing vzápätí vyslal k obom stranám dlhého mosta policajné vozidlá. O desať minút neskôr sa z cesty Nyköpingsvägen priblížilo prvé so zapnutou sirénou. Odbočilo na štrkovú cestičku, ktorá sa tiahla prudko do kopca. Nebola upravená, čerstvý sneh sadal ako prach na kapotu a predné sklo.

Pri prvom stĺpe prudko zastalo a vystúpili z neho policajti, ktorí sa s rozsvietenými baterkami vydali po klzkej železničnej trati. Dva páry koľajníc sa v diaľke zliali do jedného a tak sa tiahli doďaleka, až do priemyselnej oblasti Björkudden pri zamrznutom zálive. Na diaľnici pod mostom uháňali autá.

Policajt, ktorý kráčal vpredu, sa zastavil a ukázal pred seba. Stopy jasne naznačovali, že nedávno tadiaľto ktosi prešiel. V mihotavom svetle baterky sa zjavili odtlačky nôh a kde-tu kvapka krvi, no ďalej sa už strácali.

Zasvietili pred seba, ale na moste, aspoň kam dovideli, nebolo nikoho. Svetlá z prístavu osvecovali most zospodu. Snehové vločky v nich pripomínali dymový závoj, čo sa zdvíha po požiari nad zhoreniskom.

Až v tejto chvíli dorazilo policajné auto aj na druhý koniec dvojkilometrového mosta.

S hučiacim motorom sa dostalo na železničný násyp. Za volantom sedel Jasim Muhammed a jeho kolega Fredrik Mosskin sa vysielačkou práve spojil s kolegami na opačnej strane mosta.

V zrozumiteľnej komunikácii im bránilo hučanie a hvízdanie vetra, ale toľko predsa len vyrozumeli, že po železničnom moste niekto určite prešiel.

Jasim zamieril reflektory auta na vysoký ochranný múr. Fredrik ukončil rozhovor a uprene hľadel pred seba.

– Čo sa deje? – spýtal sa Jasim.

– Zdá sa, že mieri k nám.

– Čo hovorili o krvi? Je jej veľa?

– Nepočul som.

– Poďme sa pozrieť, – rozhodol Jasim a otvoril dvere.

Modré svetlo majáka poskakovalo po zasnežených konároch jedlí.

– Sanitka je na ceste, – povedal Fredrik.

Jasim si kľakol do naviateho snehu. Vytiahol baterku a zasvietil na železničnú trať. Fredrik sa pošmykol na koľajnici, ale rýchlo vyskočil.

– Ktoré zviera má na chrbte ešte jednu riť? – opýtal sa zrazu Jasim.

– Neviem, – zahundral prekvapene Fredrik.

Pre husté sneženie vôbec nevideli rozsvietené baterky kolegov na druhej strane.

– Policajný kôň, – odvetil Jasim.

– Čo mi to...

– To rozprávala deťom moja svokra, – zasmial sa a vykročil.

V snehu nevideli nijaké stopy. Buď je ten muž ešte vždy na moste, alebo z neho zoskočil. Nad ich hlavami čudesne pískalo elektrické vedenie, pod nimi bola hlbočina.

Cez hmlu zaregistrovali vysvietenú budovu neďalekej hallskej väznice. Pripomínala im podmorský svet.

Fredrik sa pokúsil spojiť s kolegami, ale vysielačka iba hučala.

Opatrne kráčali ďalej. Fredrik s baterkou išiel za Jasimom, ktorý videl vlastný tieň kníšuci sa z boka na bok. Prekvapovalo ho, že ešte stále nezbadal kolegov prichádzajúcich z opačnej strany.

Len čo sa na moste dostali na nekrytý úsek nad morom, silný vietor ich takmer zhodil z nôh. Sneh ich bodal do očí a omŕzali im líca.

Jasim žmúril, aby dovidel dopredu, ale most sa po pár metroch strácal v tme. Odrazu okrajom svetelného lúča čosi zachytil. Vysokánskeho chlapa bez hlavy.

Jasim sa pokĺzol, v poslednej chvíli sa zachytil nízkeho zábradlia a pozrel pod seba. Od zamrznutej vodnej plochy ho delilo asi päťdesiat metrov voľného pádu.

Baterka o čosi narazila a zhasla.

Srdce sa mu rozbúchalo, znova sa uprene zahľadel pred seba, ale postavu už nevidel.

Fredrik za jeho chrbtom čosi kričal. Obzrel sa. Kolega ukazoval naňho, ale slová sa nedali rozoznať. Vyzeral vydesene, neisto hmatal po puzdre s pištoľou a Jasim konečne pochopil, že sa ho usiluje varovať, že ukazuje na čosi za ním.

Prudko sa zvrtol a zalapal po dychu.

Rovno oproti nemu liezol po koľajniciach človek. Jasim zaspätkoval a chcel vytiahnuť zbraň. Postava vstala a zapotácala sa. Bol to mladý muž. Prázdnym pohľadom civel na policajta. Zarastenú tvár mal vychudnutú, trčali mu z nej výrazné lícne kosti. Opäť sa zapotácal, zdalo sa, že nemôže dýchať.

– Polovica zo mňa je ešte pod zemou, – vyjachtal zadychčane.

– Ste ranený?

– Kto?

Mladý muž sa rozkašľal a padol na kolená.

– Čo hovorí? – spýtal sa Fredrik s rukou na služobnej zbrani.

– Ste ranený? – spýtal sa Jasim.

– Neviem, nič necítim, ja...

– Prosím, nasledujte ma.

Jasim mu pomohol vstať a vtedy si všimol, že pravú ruku má pokrytú červeným ľadom.

– Som len polovica... Uspávač zobral... zobral polovicu...

14

Brána vjazdu presanitky vnemocnici Södersjukhuset sa zatvorila. Sanitárka sčervenými lícami pomáhala záchranárom vyložiť nosidlá aodtlačiť ich predambulanciu urgentného príjmu.

– Nenašli sme nijaký preukaz, vôbec nič...

Pacienta odovzdali diplomovanej sestričke, ktorá sním vošla doambulancie.

Jej úlohou bolo skontrolovať životné funkcie aposúdiť urgentnosť poskytnutia ošetrenia. Keď to urobila, pacientovi pridelila oranžový kód, čo značí mimoriadne naliehavý prípad.

Oštyri minúty neskôr prišla lekárka Irma Goodwinová asestrička jej podala stručné hlásenie:

– Dýchacie cesty voľné, nijaké očividné zranenie... ale saturáciu má veľmi nízku, vysoká teplota, zmätenosť, poruchy obehu.

Lekárka nazrela dokarty apristúpila kchudému mužovi. Oblečenie mal rozstrihnuté. Podkožou sa črtali rebrá, hruď sa dvíhala vrytme trhaného dychu pacienta.

– Meno stále nepoznáme?

– Nie.

– Dajte mu kyslík.

Mladému mužovi sa chveli viečka, ale ani sa nepohol, keď mu sestrička nasadila kyslíkovú masku.

Bol neobyčajne podvyživený, natele však neboli nijaké viditeľné stopy povpichoch ihly. Irma nikdy vživote nevidela belšieho človeka. Sestrička mu vuchu opäť zmerala teplotu.

– Tridsaťdeväť deväť.

Irma Goodwinová zakrúžkovala testy, ktoré pacientovi treba urobiť, potom sa naňho znova zadívala. Hruď sa mu zachvela, slabo zakašľal anaokamih otvoril oči.

– Nechcem, nechcem, – šepkal zúfalo. – Musím ísť domov, musím, musím...

– Kde bývate? Viete povedať, kde bývate?

– Kto... ktorý znás? – spýtal sa aťažko prehltol.

– Blúzni, – skonštatovala sestrička.

– Bolí vás niečo?

– Áno, – odvetil sozmäteným úsmevom.

– Môžete mi povedať...

– Nie, nie, nie, ona kričí vomne, nevydržím to, nevládzem, ja...

Prevrátil oči, rozkašľal sa, šepkal čosi oporcelánových prstoch apotom už len dychčal.

Irma Goodwinová sa rozhodla, že pacientovi naordinuje neurobion vinjekcii, nazníženie teploty intravenózne antibiotikum bensylpenicillin, sďalším postupom počká navýsledky rozborov.

Vyšla zordinácie avykročila pochodbe. Podvedome sa dotýkala prstenníka, naktorom nosila obrúčku celých osemnásť rokov, kým ju nespláchla dozáchoda. Nato, aby mužovi mohla odpustiť, ju podvádzal pridlho. Už ju to nebolelo, ale ešte vždy cítila smútok nadpremárnenými rokmi aj zničenou spoločnou budúcnosťou. Premýšľala, či nezavolá dcére, hoci je už dosť neskoro. Porozvode knej prilipla ešte silnejšie, ale uvedomovala si, že Mii vyvoláva naozaj pričasto.

Cezdvere prenikal hlas dispečerky operačného strediska záchrannej zdravotnej služby, ktorej oznamovali, že urgentný príjem sa má pripraviť naprijatie ranených zvážnej dopravnej nehody. Dispečerka vzápätí začala zvolávať záchranársky tím schirurgom.

Irma Goodwinová prudko zastala arýchlo sa vrátila doizby kpacientovi sneznámou totožnosťou. Červenolíca sestrička pomáhala kolegyni omyť krvácajúcu ranu naslabine. Vyzerala, akoby mladý muž nabehol priamo naostrý konár.

Irma Goodwinová zastala vodverách.

– Okrem antibiotík treba podať aj makrolidy, – oznámila rozhodne. – Gram erytromycínu dožily.

Sestrička prekvapene zdvihla hlavu.

– Myslíte si, že má legionársku chorobu? – spýtala sa zvedavo.

– Uvidíme, čo ukážu testy...

Tam ho našla.