Start

Sarah Lark 

DIE ZEIT DER FEUERBLÜTEN 

Copyright © 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln 

Translation © 2014 by Zuzana Guldanová 

Jacket design © 2014 by Emil Křižka 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Preklad vznikol s finančnou  

podporou Literárneho fondu. 

Z nemeckého originálu Die Zeit der Feuerblüten  

(Lübbe, 2013 Köln) preložila Zuzana Guldanová. 

Redigovala Anna Šikulová. 

Obálku navrhol Emil Křižka. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014  

ako svoju 602. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-3915-9 

Dospievanie 

Raben Steinfeld – Mecklenbursko, Nemecko 

Piraki Bay – Nový Zéland (Južný ostrov)

1837 

1. kapitola

„Dobré ráno, pán učiteľ!“ 

Keď učiteľ Brakel vošiel do triedy, tridsaťpäť detí vo veku šesť až štrnásť rokov poslušne vstalo z jednoduchých drevených z lavíc a zborovo pozdravilo. 

Pohľadom preletel po detských tvárach. Minulý týždeň nebola škola, no deti nevyzerali oddýchnuté, skôr naopak – vyzerali ustaté, akoby ospalé a vyčerpané. Nie div, veď deti nádenníkov a sedliakov prežili zemiakové prázdniny na poli. Od svitu do mrku kolenačky hrdlačili na roli. Deti domkárov boli na tom trocha lepšie – aj remeselníci mali zemiačniská, ibaže menšie, a preto boli so zberom zemiakov rýchlejšie hotoví. 

„Dobré ráno, žiaci!“ odzdravil a kývol, aby sa posadili. Všetci si sadli, iba Karl Jensch, vysoký, chudorľavý trinásťročný chalan, ostal stáť. 

„No čo je, Karl?“ prísne sa spýtal učiteľ. „Chceš celé vyučovanie stáť?“ 

Chlapec nešťastne zavrtel hlavou. „Nie,“ odvetil, „ja len... len som prišiel povedať, že... zajtra už neprídem, pán učiteľ. Nedá sa, budem robiť na poli aj u junkera. Otec je chorý, potrebujeme peniaze. Takže nemôžem... už nemôžem chodiť do školy...“ 

Hlas sa mu triasol. Otec mu to zrejme vysvetlil oveľa drsnejšie a chlapcovi rozlúčka určite padla veľmi ťažko.  

Aj učiteľovi bolo ľúto. Neprekvapilo ho to, veď deti nádenníkov zvyčajne chodia do školy len pár rokov, ale v Karlovom prípade je to škoda. Chlapec je bystrý a učenlivý, učiteľ sa o ňom dokonca chcel pozhovárať s pastorom. Azda by sa mu dalo pomôcť, aby mohol ďalej študovať v kňazskom seminári. Lenže na to je ešte mladý a otec by mu to asi ani nedovolil. Karl má pravdu, rodina potrebuje, aby zarábal. A veľkostatkár... 

Dedina Raben Steinfeld patrila veľkovojvodovi. Brakel by sa mohol pozhovárať s vojvodom i s junkerom o podpore pre šikovného chudobného žiaka. Len keby ten starý Jensch nebol taký tvrdohlavý! Keby sa celá dedina ustavične nestavala proti vojvodovi!  

Tunajší junker bol prívržencom reformovanej cirkvi rovnako ako pruský kráľ i väčšina šľachty. V Raben Steinfelde však takmer všetci vyznávali staroluteránsku vieru a zemepána ustavične provokovali. Našťastie, na rozdiel od kráľa, on poddaných za vieru netrestal. Spory s ľuďmi a ich pastorom však junkera zlostili. Určite by žiadnemu z miestnych deciek nezaplatil štúdium, veď neskôr by musel bojovať s ďalším odbojným pastorom. 

Brakel si vzdychol. „To je škoda, Karl,“ vľúdne povedal. „Veľmi si vážim, že si sa aspoň prišiel odhlásiť.“ Deti nádenníkov väčšinou dovŕšia trinásty rok života a viac sa v škole neukážu. „Tak zbohom, chlapče!“ 

Kým si Karl balil ceruzu, griflík a tabuľku, učiteľ sa obrátil na druhého premianta triedy. Príroda sa s Idou Langeovou veru zahrala. Brakel často uvažoval, prečo Boh potrestal syna Langeovcov takým slabým mozgom, keď Ida, najstaršia dcéra, vstrebávala učivo ako špongia. Jej by stačilo, aby bola krásna a milá – načo má byť ešte aj múdra? Dvanásťročné dievča malo lesklé tmavohnedé vlasy, oči modré ako porcelán, súmerné črty. V oválnej tvári sa jej zračila neha a oddanosť – istotne to bol výsledok otcovej dôkladnej výchovy. Kováč Jakob Lange držal rodinu nakrátko. Na rozdiel od Karlovho otca by si mohol dovoliť, aby jeho dcéra navštevovala školu dlhšie, lenže pre dievča také čosi neprichádzalo do úvahy. Neprejde ani rok a z triedy určite odíde aj Ida. 

Ale zatiaľ je ešte tu, môže sa učiť a prinášať svetlo do Brakelovho nudného života. Brakel bol učiteľ telom i dušou. S ohromnou radosťou vštepoval vedomosti Karlovi a Ide, bolo to iné než učiť abecedu zmorené sedliacke decká. Občas mal pocit, že jeho jediným úspechom bude, ak mu na vyučovaní nezaspia. 

„Priniesla si nám novú knižku, Ida? Alebo azda Anton?“ 

Na lavici pred najstarším synom Langeovcov ležala tenká knižočka – Cesty kapitána Cooka. Chlapec nevyzeral, že by ho ktovieako zaujala, to Ida už včera cestou do kostola nadšene vyrozprávala učiteľovi, že otec priniesol zo Schwerina novú knižku. Občas sa to stávalo, Jakob Lange sa zaujímal o exotické krajiny a usiloval sa získať pre túto záľubu aj synov. Na remeselníka, navyše prísneho luterána, to bolo dosť nezvyčajné a Brakel si pomyslel, že Lange pravdepodobne uvažuje o vysťahovaní. Kováč, uznávaný znalec koní, nemohol byť spokojný s tým, že v dedine nemá možnosť získať pôdu do vlastníctva a vždy si ju bude môcť len prenajímať. Ustavične sa prel s junkerom, takže bolo iba otázkou času, kedy ho pán vyhodí, hoci si jeho prácu veľmi cenil. V posledných desaťročiach sa mnoho luteránov vysťahovalo do Ameriky. Možno má aj Lange do budúcnosti také plány. 

Anton Lange ľahostajne prikývol a prisunul knihu Ide. No tá ju nevzala a nezačala zápalisto opisovať spolužiakom, ale dívala sa na Karla – ten akoby sa nevedel rozlúčiť so školskou lavicou. Zmienka o knižke v ňom prebudila záujem. A on zasa očividne prebudil súcit v Ide. 

„Ida!“ napomenul ju učiteľ. 

Dievčina sa spamätala a zdvihla zrak. „Je to pozoruhodná kniha!“ vyhlásila. Keď Ida čítala, aj tí najväčší spáči so záujmom načúvali jej nežnému, jemnému hlasu. „Hlavným hrdinom je námorný kapitán, čo objavuje cudzie krajiny. Len si predstavte, pán učiteľ, knihu napísali v inom jazyku! Aby sme ju mohli čítať po nemecky, najprv ju museli preložiť!“ Ida ukázala meno autora – John Hawkesworth. 

„Z gréčtiny?“ ozval sa Karl. 

Chlapec bol úplne očarený. Už dávno mohol odísť, ale nová kniha mu pripomenula iné príbehy o námorných plavbách, ktoré im učiteľ kedysi rozprával.  

Brakel pokrútil hlavou. „Nie, Karl, autor napísal knihu po anglicky. A nie je to epos ako Odysea, ale pravdivý príbeh. No teraz sa už musíš rozhodnúť, Karl. Ak chceš ostať, sadni si. Alebo...“ 

Karl podišiel k dverám. Naposledy preletel pohľadom triedu – zračila sa v ňom ľútosť so závisťou. Znežnel, iba keď sa pozrel na Idu – mal ju rád. Pri práci na poli sa občas zasníval a predstavoval si seba ako mladého muža, čo dvorí Ide Langeovej, založí si s ňou rodinu, každý boží večer sa k nej vracia a ona ho netrpezlivo vyčkáva. Predstavoval si, že deň čo deň počúva jej nežný hlas, a keď ráno otvorí oči, vidí jej mäkké, hladké vlasy a krásnu nežnú tvár. Sem-tam sa v ňom ozvali aj hriešne myšlienky, ale tie si Karl prísne zakázal. Vlastne by si bol mal zakázať aj nevinné predstavy o spoločnej budúcnosti s Idou – aj tak sa nikdy nesplnia. Aj keby mu opätovala náklonnosť – hoci zatiaľ tomu nič nenasvedčovalo –, otec by jej nikdy nedovolil vydať sa za syna nádenníka. Karl mu to vôbec nezazlieval, chápal to. Ani sám by predsa nemohol žiadať od Idy, aby žila tak ako jeho matka. 

Jenschovci sa horko-ťažko držali nad vodou. Otec i matka celé dni dreli na poli u veľkostatkára alebo vykonávali iné práce. A oddnes sa k nim pridá aj Karl. Chlapi dostávali mzdu jeden fenig za hodinu, ale zamestnávatelia im často nezaplatili ani to a vyplácali ich v naturáliách. Keď dnes po desiatich hodinách hrdlačenia na poli skončí, asi ani on nedostane peniaze, iba vrecko zemiakov... 

Hlavou mu vírili chmúrne myšlienky. Dnes ide na zemiačnisko k tesárovi Petrovi Brandmannovi – sám na to nemá čas ani jeho synovia Ottfried a Erich to cez prázdniny zrejme nestihli. Karl sa čudoval, veď domkár mal sotva jutro pôdy, a aj to bolo rozdelené na zemiačnisko a zeleninovú časť, ktorú obrábala takmer výlučne Brandmannova rázna manželka. Karlovi to zaberie deň, nanajvýš dva. Nuž čo, Erich je ešte malý a Ottfried ani v škole nepatrí medzi najusilovnejších. Asi sa ktovieako neusilovali. 

Zato Karl sa pustil do roboty s takou vervou, akoby si chcel vybiť zlosť na motyke. Odkedy mu otec oznámil, že viac nebude chodiť do školy, priam to v ňom vrelo. Vôbec mu neprekážalo, že má robiť, sám dobre vie, že rodina peniaze potrebuje. Tých pár hodín predpoludňajšieho vyučovania by ho predsa nezdržiavalo od práce – mohol to dobehnúť popoludní i večer, niečo by sa určite našlo. Čo na tom, že sa blíži zima. Vzdorovito hádzal vykopané zemiaky do koša. 

Trvalo pol hodiny, kým sa ako-tak upokojil. Zotrel si pot z čela a zahryzol si do pery. Nemá právo zlostiť sa na otca. V kútiku duše mu dokonca musí dať za pravdu. V zime bude ťažké nájsť prácu aj za bieleho dňa. Slnko zapadá včaššie a včaššie sa končí aj práca v sedliackych dvoroch. A remeselníci pre nádenníkov aj tak robotu nemávajú. Všetko porobia sami alebo vystačia s jedným tovarišom. Po vyučovaní im pomáhajú vlastné deti, ktoré sa neskôr tiež učia remeslu. On sám sa však nikdy ničomu nevyučí... 

Znechutene zaťal motykou do čiernej zeme a kopal ďalej. Jedinou nádejou by bol kňazský seminár, čo mu raz spomínal učiteľ Brakel. Lenže teraz je aj tomu koniec. Veľmi sa premáhal, no napokon sa mu oči aj tak zaliali slzami. Rázne si ich utrel. Chlapci neplačú. A dobrý kresťan musí pokorne prijať, čo mu osud nadelil. 

Slnko už bolo vysoko. Vyučovanie sa skončilo a decká sa vracali domov popri Brandmannovom poli – väčšina sedliackych obydlí stála medzi dedinou a junkerovým zámkom. Domy, dielne a pozemky remeselníkov sa zasa sústreďovali v strede obce pri škole a kostole. Vyhňa Jakoba Langeho sa však nachádzala na samom konci dediny. Karl sa pristihol, že vyzerá Idu. Ak nepôjde okľukou, mala by ísť tadiaľto. 

Netrvalo dlho a Karl zbadal jej súrodencov – vpredu veselo poskakovala Elsbeth a za ňou namosúrene kráčal Anton. Aj jeho teraz iste čaká robota na poli alebo prinajlepšom vo vyhni. Lange oddych neuznával a jeho deti sa nenadreli o nič menej ako deti nádenníkov. No aspoň mali pred sebou svetlejšiu budúcnosť... 

Karl nemohol skryť sklamanie, že nevidí Idu, a odvrátil zrak. Pustil sa znova do práce, no vzápätí sa strhol – začul svoje meno! Niekto naňho zavolal jasným, nežným hlasom. 

„Ida!“ Prudko sa obrátil a takmer sa usmial. Rýchlo sa však spamätal a nasadil akoby ľahostajný, no zachmúrený výraz, primeranejší pre nádenníka pri práci. „Čo chceš?“ 

Nechcel byť nezdvorilý, celkom rád by sa s ňou pozhováral. No mrzelo by ho, keby mu zbadala slzy v očiach. 

Ida mu niečo podávala. „Na, zabudol si si zošit.“ 

Karl sa nepohol z miesta. V skutočnosti si zošit nezabudol, lebo učiteľ Brakel vyzbieral zošity s domácimi úlohami ešte pred prázdninami. Keď odchádzal z triedy, ležal na kôpke s ostatnými zošitmi, no Karl sa neopovážil vypýtať si ho. A pritom si ho vždy strážil ako oko v hlave, veď kým mu ho minulý rok učiteľ nedaroval, nikdy nijaký zošit nemal. 

„Dostal si jednotku,“ hlásila Ida. „Učiteľ vravel, že si mal najlepšiu úlohu...“ 

Nemohol odolať. Zatúžil naposledy uvidieť slovko výborne napísané Brakelovým výrazným rukopisom, červeným atramentom... Pristúpil bližšie, zložil si čiapku a nevdojak si uhladil strapaté plavé vlasy. Pred vyučovaním si ich ešte upravil vlhkou dlaňou, no teraz mu ich vietor celkom rozstrapatil. Mrzelo ho, že takto stojí pred dievčaťom, o ktorom sníval, hanbil sa za obdratú košeľu i široké špinavé pracovné nohavice. 

Ida mu podala zošit. V tmavých šatách s bielou zásterkou bola veľmi pekná. Aj ona bola oblečená jednoducho, ale čisto a poriadne. Ida nemala staršie sestry, po ktorých by nosila oblečenie, a občas dostávala aj celkom nové veci. 

„Povedala som učiteľovi, že ti ho prinesiem. Ja som...“ 

Nemôže sa predsa priznať, že po vyučovaní náročky vyčkávala, kým ostatní odídu, až potom sa spýtala učiteľa na Karlov zošit.  

„Nemusela si,“ namietol chlapec priškrteným hlasom. „Veď ho už nepotrebujem.“ 

Ida sa pohrávala s dlhým vrkočom. „Myslela som si, že si ho budeš chcieť nechať,“ zatvárila sa smutne. 

Karl si zrazu uvedomil, že Ida ho chápe. Aj jej sa v škole páči, a tiež bude musieť odísť, keď dovŕši trinásty rok.  

Neubránil sa úsmevu. „Nemyslel som to tak,“ zamrmlal. „Ďakujem ti... naozaj ho chcem.“ 

Ida sklopila zrak. „Mrzí ma to,“ zašepkala. 

Karl pokrčil plecami. „Čo sa dá robiť,“ odvetil. „Len škoda, že som si už nemohol vypočuť ten príbeh o kapitánovi Cookovi.“ 

Ida sa usmiala, oči sa jej rozžiarili. „Ach, to je úžasný príbeh!“ zvolala a Karl okamžite podľahol jej zvonivému hlasu. „Predstav si, v Anglicku majú takú spoločnosť, sú tam samí učenci a tí vypravili loď do južného Pacifiku, aby odtiaľ pozorovali hviezdy! Hviezdy, len si predstav! Vieš, čo to muselo stáť peňazí?“ 

„Veď hviezdy vidieť aj od nás,“ poznamenal Karl. „Načo sa plaviť do južného Pacifiku?“ 

„Možno tam žiaria jasnejšie,“ odvetila Ida. „A iste ich je tam oveľa viac – veď je to na opačnej strane zemegule... No to ešte nie je všetko! Kapitán mal aj inú úlohu, ibaže úplne tajnú! Na druhom konci zeme mali byť neznáme krajiny a on ich mal prebádať. Na jeho lodi boli vedci, čo skúmajú rastliny a zvieratá. Neveril by si, čo za čudesné zvery tam objavili! A aké nebezpečenstvá tam na nich číhali!“ 

Ida zápalisto rozprávala a jej úzke ruky s mozoľmi od záhradnej práce maľovali do vzduchu všetky tie čudesá. Karl sa na ňu fascinovane díval, smial sa a žasol, keď opisovala obrovské zajace, ktoré domorodci v novej krajine nazývajú kengurami, a pestrofarebné ryby žijúce pod obrovskými, nádhernými, ale iste aj nebezpečnými útesmi. 

Deti celkom zabudli na čas i na fádne, bezútešné okolie, ktorému nepomohlo ani žiarivé jesenné slnko. Ida básnila o snehobielych plážach a palmách kníšucich sa vo vetre... 

Do reality ich vrátilo hrkotanie voza ťahaného ťažkým chladnokrvníkom. Strhli sa, až keď začuli hlboký rozkazovačný hlas Jakoba Langeho. 

„Ida! Kde toľko trčíš, preboha! Práve som vykrstil Antona, že ťa tak nepekne obvinil. Moja dcéra, vravím mu, sa po vyučovaní neponeviera, a už vôbec nie s oplanom, čo...“ 

„Len mi priniesla zošit!“ Karl sa opovážil brániť Idu. Tá len mlčky sklopila zrak a previnilo si zahryzla do spodnej pery. „Učiteľ jej to prikázal,“ tvrdil Karl. 

Výhovorka mohla zísť na um aj Ide, no pri pohľade na prísneho otca stála ako obarená.  

„Nevrav!“ výsmešne zvolal Lange. „Učiteľ poslal akurát moju dcéru, aby ti zaniesla zošit? Tomu predsa sám neveríš, Jensch! Syn mi povedal, že si dnes bol posledný raz v škole, tak načo by ti bol zošit?“ 

Lange zastal s povozom pri deťoch a zhora zlostne zagánil na otvorený zošit položený na samom vrchu koša plného zemiakov. Karl si ju zložil, aby sa mohol pozhovárať s Idou. Jakob Lange aj z kozlíka dovidel na učiteľovo písmo. 

„Klame, a navyše je samoľúby!“ opovržlivo našpúlil pery. „Vystavuješ na obdiv jednotku, akoby to mohlo niečo zmeniť na mieste, ktoré ti určil Pánboh. Hanbi sa, Jensch!“ 

Karl vedel, že by sa patrilo pokorne sklopiť zrak. Veď aj Jakob Lange zamestnáva nádenníkov. Radšej by ho nemal zlostiť. No nemohol si pomôcť. Nazlostene teda odsekol: „A odkiaľ vy viete, čo pre mňa Pánboh pripravil?“  

Ida sa pri jeho slovách strhla a Karl si uvedomil, že sa bojí ešte aj toho, keď jej otcovi protirečí niekto iný. Postavením ho prevyšovala, no aj tak ju ľutoval. 

Jakob Lange ho nepovažoval za hodného odpovede. Namiesto toho sa opäť obrátil na dcéru. 

„Pri práci v záhrade budeš mať dosť času premýšľať o svojich hriechoch, Ida!“ prísne vyhlásil. „Iba čo tu nemilobohu postávaš a oberáš Pánaboha o drahocenný čas – a Brandmanna o pracovnú silu tohto fagana, čo sa tu podaromnici motá namiesto toho, aby kopal zemiaky. Môžeš si byť istý, že to ohlásim Petrovi Brandmannovi, chlapče, takže na plácu sa neteš! A teraz poď, Ida!“ 

Ida už na Karla ani nepozrela. So sklonenou hlavou vyliezla na voz, posadila sa a zvesila nohy.  

Karl sa najprv začudoval, prečo tak zvláštne sedí, no vzápätí pochopil. Keď sa voz rozbehol, akoby náhodou jej zo záhybu sukne vypadla tenká knižočka – Cesty kapitána Cooka. Karl ju zodvihol a na okamih zaváhal, či má utekať za vozom. Možno jej naozaj vypadla náhodou. No potom zbadal, že zdvihla hlavu a nebadane mu kývla. 

2. kapitola 

„Tú nie!“ 

Priscilla rázne zasiahla, skôr než zákazník pohľadom pristál na krehkej dievčinke s medovoplavými vlasmi, ktorá v krčme utierala stoly. Nebol ešte večer, len neskoré popoludnie a lovci veľrýb pracovali na stavbe novej lode Georga Hempelmanna – ako vždy, keď neboli na love. Do Barkerovej krčmy sa nahrnú až neskôr, budú smrdieť potom a veľrybím tukom a vrhnú sa na pivo, whisky i ženy, ale v tom čase tu už dievča nebude. Veď aj teraz by sa skryla, keby ju niekto varoval, lenže Barker priviedol zákazníka celkom nečakane. Muž bol štíhly, vysoký, mal ošúchaný čierny oblek a košeľu s čudným golierom. Pôsobil pestovanejšie a vyjadroval sa fajnovšie než bežní zákazníci, no pri výbere spoločníčky očividne ani on nemal škrupule. 

„A prečo nie?“ ohradil sa podivne tenkým hlasom. „Pán Barker predsa povedal, že si môžem vybrať.“ 

Naozaj, v jednoduchom výčape sa na Barkerov príkaz zhromaždili všetky jeho prostitútky. Výber však nebol veľký – energická kostnatá Priscilla, tučná Noni a nežná plavovlasá Suzanne. Suzanne bola kedysi krásna, ale teraz mužov miatla apatiou. Navyše páchla po whisky a bola zanedbaná. Šaty broskyňovej farby s flitrami boli od špiny ako naškrobené. Nikdy ich neprala a ani sama sa nekúpala, ak ju Priscilla a Noni neprinútili. Celý čas len tupo civela do prázdna. Zákazníka nevnímala a, samozrejme, ani jej na um nezišlo, aby pred ním bránila svoju dcéru. 

„Je veľmi mladá!“ rázne vyhlásila Priscilla a ukázala na dievča. „Kristepane, veď to hádam vidíte aj sám, reverend Morton...“ 

Keď zákazníkovi pridala titul, posmešne našpúlila pery a fľochla na Barkera. Mal tú malú poslať preč! 

Dievča zdvihlo zrak. Reverend, to bude súvisieť s cirkvou – pani Hempelmannová raz spomenula také slovo, ale zvyčajne, pravdaže, vravela pastor. Pani Hempelmannová hovorila takmer výlučne po nemecky a mala rada, keď ju oslovovali frau Hempelmann. O kňazoch sa vždy zmieňovala s úctou, akoby jej chýbali. Pán Hempelmann jej raz sľúbil, že ak sa na okolí objaví nejaký reverend, hneď jej ho privedie. Lenže tento chlap vonkoncom nevyzerá ako stelesnenie modlitieb Lindy Hempelmannovej. Pohľad má rovnako chlipný ako ostatní a to mu nepridáva vážnosť. Jeho postavenie však aspoň vysvetľuje čudné vyjadrovanie. Pánu Barkerovi pateticky oznámil, že prv než sa vydá k divochom hlásať slovo Božie, rád by si doprial trocha rozptýlenia.  

Dievčina z toho usúdila, že ide o misionára. Aj toto slovo pochytila od Lindy Hempelmannovej. Pani Hempelmannová nesmierne túžila po úteche od kňaza a dúfala, že aj do Piraki Bay čoskoro zavíta nejaký misionár obracať maorijské kmene na kresťanskú vieru. 

„Až taká mladá zasa nie je,“ zavrčal Barker a uhol pred Priscilliným pohľadom. 

Malý tučný majiteľ krčmy bol okrem Suzanne jediný človek, ktorý poznal skutočný vek dievčaťa. On priviedol Suzanneaj s dieťaťom na Nový Zéland v nádeji, že v novej krajine získajú pozemky a zároveň uniknú pred bitkármi z prístavnej Botany Bay. Dievčinka sa už len matne rozpamätávala na ustavičné potýčky, blýskanie nožov i na to, že Barker zanechal krčmu v Austrálii a spolu so Suzanne sa dal na útek. Cestou sa k nim pripojili Noni a Priscilla. Dievča si pamätalo, že keď na lodi vracalo, Priscilla mu držala hlavu. 

„Onedlho bude mať trinásť, potom ju vezmem do služby, pán reverend. Ale do tých čias...“ 

Očividne sa cítil trápne. Sám by zrejme decko neľutoval, ale bál sa Priscillinej reakcie. Keby mu ušla a našla si iného pasáka, úroveň jeho podniku by ešte klesla.  

Reverend si dievča podrobnejšie prezrel. Prinútil ho, aby k nemu otočilo jemnú oválnu tvár. Aké obrovské hnedé oči! Misionár vzdychol a pošúchal si rozkrok. Dievča sa mu páčilo, ale pri pohľade na detské črty pochopil, že by sotva našiel vhodnú výhovorku pred Bohom, keby „rozptýlenie“ hľadal práve v jeho náručí. Prinútil sa do otcovského úsmevu. 

„Si pekná, maličká,“ uznanlivo poznamenal. „Povieš mi, aké meno ti dali pri svätom krste?“ 

Dievčina pokrčila plecami. Hoci presne nevedela, čo si pod tým má predstaviť, bola si celkom istá, že ju nikdy nepokrstili. A meno... ak aj Suzanne pri jej narodení bola ešte natoľko pri zmysloch, aby jej dala nejaké meno, nikomu nestálo za to, aby si ho zapamätal. Jediné meno, ktoré poznala, bolo Kitten... mačiatko. Dali jej ho prostitútky v Barkerovom bordeli v Sydney, keď sa im zanedbané batoľa tmolilo pomedzi nohy. Mraučaním im pripomínalo hladné túlavé mača. 

„Je zmätená,“ ospravedlňoval sa Barker čakajúcemu reverendovi. „A asi aj trocha zaostalá. Jej matka je bláznivá. Ale dievča je poslušné a pekné...“ ukázal na Suzanne, čím zákazníkovi pripomenul, že by si mal konečne vybrať. 

Reverend teda nechal Kitten na pokoji a vybral si Noni. Nebola taká pekná, ale ani taká šibnutá ako Suzanne, ani taká rázna a ironická ako Priscilla. Guľatá červenovláska odovzdane vstala a zatiahla zákazníka do kutice z veľrybích kostí a celtoviny za krčmou, v ktorej bývali Barkerove šľapky. V rybárskej osade Piraki Bay používali veľrybie kosti namiesto dreva, rybári si z nich stavali nízke prístrešky, aj stoly a stoličky v krčme boli z veľrybích kostí. 

Miestnosť s výčapom bola ako pozbíjaná kôlňa – štyri drevené koly z neopracovaného a nevyschnutého pabuka z lesa nad Piraki Bay boli obložené drevom, odpadom zo stavby Hempelmannovho domu. Celtovina poskytovala chabú ochranu. Dnu prefukovalo, takže popíjajúci chlapi i namrzené prostitútky vysedávali v smrade z rozkladajúcich sa veľrybích tiel. Aspoňže cez strechu nezatekalo. 

Keď reverend odišiel s Noni, Kitten si vydýchla a zmizla. Barker jej v tom našťastie nebránil, ani viac nekomentoval jej „nástup do zamestnania“. Pravdaže, zbadala, že je nahnevaný. 

„To bolo naposledy!“ vyrútil sa na Priscillu. Kostnatá postaršia prostitútka iba stoicky počúvala. „Neopováž sa ešte raz ma takto podraziť! Už sme to mača dosť dlho chovali. Keby som vedel, čo ma bude stáť, utopil by som ho hneď, keď ho Suzanne dovliekla. Čert to ber, malá je chutná a vynesie mi ešte pekné prachy. Vidí sa mi, že to už azda bude aj trinásť rokov, čo ho Suzanne vrhla. A počúvam, že už má každý mesiac ruju, nemôže teda byť až taká mladá.“ 

Kitten stála pred krčmou a načúvala. Zahryzla si do pery. Priscilla jej radila, aby pred pánom Barkerom nejako utajila, že začala pravidelne krvácať. Kitten počúvla a pásy látky, čo jej Noni dala na zachytenie krvi, prala iba v tajnosti. Nebola zmätená, naopak, veľmi bystrá, a za tie roky sa naučila, že je lepšie vyhnúť sa pánu Barkerovi. Minulý mesiac ju však Suzanne prezradila. Našla pásy látky a nahlas lamentovala – spomínala „Evinu kliatbu“ a „krutý údel žien“. Kitten tomu veľmi nevenovala pozornosť, ale Barker ju zrejme začul. A teraz splní hrozby a zaradí ju medzi svoje neviestky. 

„Po najbližšom veľkom love príde na rad aj ona, Pris!“ pokračoval Barker. „Hempelmann niečo poriadne chytí a chlapi budú mať plné vrecká peňazí. Ale najprv ju musím zaučiť...“ 

Kitten stuhla. Čo to vraví? On ju chce... tučný Barker má byť prvý muž, čo... 

„Ty...?“ žiarlivo zatiahla Priscilla. 

Kitten si vzdychla. Vedela, že Priscilla paktuje s Barkerom, no ani pri najlepšej vôli nechápala, čo jej občasná ochrankyňa môže na hrmotnom pasákovi vidieť. Asi dúfala, že ho napokon opantá a prestane ju ponúkať lovcom veľrýb. Priscilla jej raz prezradila, že sa jej hnusí pach rybieho tuku a krvi, tak sú ním presiaknutí. Asi radšej ňuchá pivo a prepálený olej, lebo tým smrdí Barker. 

„Ale to by nebolo rozumné,“ Priscilla zmenila tón. Kitten ju dobre poznala, takto sa usiluje obalamutiť ľudí. „Vieš, aký zisk by ti ušiel?“ 

Barker sa chlipne zarehotal. „Neboj sa, zlatko, veď z nej neodhryznem. Tá nám ešte zarobí pekný balík prachov. Ale najprv ju treba skrotiť...“ 

Priscilla odfrkla. „Však je celkom poslušná,“ namietla. „Veľmi dobre vie, že jej nič iné neostáva. A podľa mňa sa už nevie dočkať...“ 

Kitten si rozhorčene zahryzla do pery. To azda nemyslí vážne! Nie, ona sa v žiadnom prípade nechce stať prostitútkou! Či Priscille často neopakovala, že nechce skončiť ako Suzanne? Ani život Priscilly a Noni jej nepripadal nasledovaniahodný. Pravdaže, jedla i pitia mali dostatok. Slúžilo im ku cti, že pili veľmi striedmo a po práci si nedali viac než jednu alebo dve whisky. Mali dobrú náladu, občas sa aj zasmiali a zdalo sa, že ich to celkom baví. Noni má priateľa, ktorý jej sľúbil, že keď zarobí nejaké peniaze, ožení sa s ňou. A Priscilla má Barkera... 

„Načo by si sa namáhal? Alebo si na ňu nadržaný?“ podozrievavo pokračovala starnúca prostitútka. 

Barker sa chripľavo zasmial a zaliečavo odvetil: „Netáraj, odkedy sa mne páčia také mladé kurence? Akoby si nevedela, že ja som na veľké, mocné baby...“ 

Kitten sa usilovala nevnímať zvuky, ktoré prezrádzali, že Priscilla s Barkerom prešli k intímnostiam. 

„Paprče preč od tej malej!“ napokon ho napomenula Priscilla. „Mysli radšej na prachy. Hociktorý chlap by dal neviem čo za to, keby ju mohol mať prvý.“ 

„Tuším máš pravdu,“ Barker sa opäť zachrípnuto zasmial. „Čo myslíš, Pris, koľko by som mohol pýtať? Dvojnásobok? Alebo trojnásobok?“ Vôbec nezakrýval chamtivosť. „Kdeže, už to mám! My ju dáme do dražby! Dostane ju ten, kto ponúkne najviac! To bude zábava, ako v nejakom veľkom klube v Anglicku... A poriadne to natiahneme – vystavíme ju, a chlapi ju celý večer budú môcť len okukovať. Vieš, akí budú nadržaní? Musíme jej musieť obstarať pekné šaty.“ 

Kitten sa odvrátila, už to nemohla počúvať. Prišlo jej nevoľno, no nie pre smrad z rozkladajúcich sa veľrybích mrcín na brehu. 

Dražba! A Priscilla nenamietala, naopak, sama naviedla Barkera na tú hroznú myšlienku! Zradkyňa! No vzápätí si spomenula – Priscilla nikdy nepochybovala, že Kitten napokon skončí v nevestinci. Kým bola dieťa, usilovala sa ju chrániť, veď aj teraz by jej iste dopriala odklad aspoň pár mesiacov alebo aj rokov. Nikdy však pre ňu nevidela inú budúcnosť. Bola presvedčená, že osamelá žena v tejto novej, takmer neosídlenej krajine sa nemôže uživiť poctivým spôsobom. Ani Kitten nebude mať inú možnosť, len zaradiť sa medzi prostitútky. 

„Musíš z toho vyťažiť to najlepšie,“ povzbudzovala ju, keď Kitten neúnavne opakovala, že nemieni kráčať tou istou cestou ako jej matka. „Veď to nemusí byť naveky! Si krásna, rýchlo si nájdeš chlapíka, čo sa tebou ožení. Len veľmi nesiahaj po chľaste a daj si pozor, aby si sa nezaľúbila do prvého, čo ti skríži cestu. Nájdi si nejakého perspektívneho chumaja, čo bude mať našetrené... Teraz osídľujú planiny za Port Victoriou, možno sa ti pošťastí a staneš sa sedliačkou!“ 

Priscilla snívala o živote na farme, ale Kitten si to nevedela predstaviť. Nikdy nevidela nejakú roľnícku usadlosť – jej svetom bola veľrybárska osada, a keby nebolo pani Hempelmannovej, nepoznala by ani iné bývanie než Barkerovu krčmu. 

Pri myšlienke na pani Hempelmannovú sa jej hneď uľavilo. Možno predsa len jestvuje východisko z mizérie. Georg Hempelmann bol zakladateľ a majiteľ veľrybárskej osady. Isto by jej pomohol, keby ho o to manželka požiadala. Stačí, keď jej Kitten vyrozpráva, v akej situácii sa ocitla. Bolo jej proti mysli zaťažovať Lindu Hempelmannovú takýmito vecami, ale iné riešenie si v tejto chvíli nevedela predstaviť. A nesmie s tým otáľať... vedela, že sa musí vzdialiť z krčmy – onedlho sa začnú trúsiť prví zákazníci. 

Prešla cez pláž a zamierila do pološera riedkeho lesíka. Na pobreží rástli palmy, vetrom bičované pabuky, oleandre, ale aj iné stromy a kríky, ktoré nepoznala. Lesík sa jej páčil. Vzduch sviežo voňal, pôda bola ešte vlhká od posledného dažďa, rastliny akoby vytvárali bariéru pred zápachom z mršín na pláži. Upokojila sa, dokonca sa jej zazdalo, akoby stromy boli jej priateľmi... 

Vzápätí sa vyhrešila za také hlúpe myšlienky a vykročila na chodník vedúci k domu Hempelmannovcov pomerne príkro do kopca. Georg Hempelmann si postavil dom nad lesom, ktorý sa začínal za plážou a prechádzal do náhornej zatrávnenej plošiny, samá lipnica. Uprostred lúk stál drevený dom s nádherným výhľadom ponad stromy až na pláž, no chránený pred hlukom i smradom, nevyhnutne spojenými s rybolovom. Hempelmann si dával záležať na tom, aby ulovené veľryby pitvali na pláži mimo dohľadu jeho domu, a krčma ani baraky rybárov nerušili výhľad Lindy Hempelmannovej, keď pozbierala sily a vyšla si na terasu poleňošiť. 

Žiaľ, v poslednom čase sa to stávalo čoraz zriedkavejšie. Pani Hempelmannová bola ťažko chorá – mala slabé srdce. Trpela záchvatmi, po ktorých zostala aj niekoľko dní pripútaná na lôžko. Pán Hempelmann vždy všemožne dbal, aby jeho manželku nikto ničím neobťažoval. Aj na časté návštevy Kitten sa spočiatku díval s nevôľou, no manželka ho neúnavne ubezpečovala, že sa z prítomnosti dievčaťa teší. 

Georg a Linda Hempelmannovci sa usadili v Piraki Bay na Banksovom polostrove dva roky predtým, než tam prišiel Barker so svojimi prostitútkami. Vtedy sa ešte pani Hempelmannová cítila oveľa lepšie. Keď sa dozvedela o ženách z pláže, zišla sa na ne pozrieť, možno dúfala, že sa konečne bude mať s kým pozhovárať. Lenže Priscilla, Noni ani Suzanne, samozrejme, neboli pre ňu vhodná spoločnosť. Bolo nepredstaviteľné, že by si niektorá prostitútka v umastených, zafúľaných šatách sadla na jej čistú pohovku či stoličku. Alebo že by svojimi ordinárnymi rečami narušili ticho v dome, že by prehlušili nežné, vľúdne slová, ktorými oslovovala Kitten. 

Kitten sa nevdojak usmiala, keď si spomenula na príjemný, tichý hlas Lindy Hempelmannovej v jazyku, ktorému vtedy ešte nerozumela. S osamelou paňou si hneď padli do oka. Začalo sa to tým, že Kitten takmer neveriacky zízala na sladké pečivo, ktoré dostala od pani Hempelmannovej, keď sa prvý raz stretli na pláži. Dovtedy nejedla nič sladké. Prvé slovo, ktoré sa po nemecky naučila, bolo koláčik. 

„Keď ťa niekto ponúkne, treba povedať ďakujem!“ napomenula ju pani Hempelmannová, lebo Kitten si sladkosti pchala do úst oboma rukami. 

Kitten sa na ňu pozorne zadívala a slovo zopakovala. V dome Lindy Hempelmannovej boli na zdvorilé správanie zvyknutí. Kitten sa musela veľa učiť, no vedomosti i nový jazyk sa na ňu priam lepili. Neskôr jej vľúdna žena poskytovala azyl vo svojom dome každý podvečer a večer, keď sa otvorila krčma a prostitútky prijímali zákazníkov. Veľmi rýchlo sa naučila po nemecky. A pretože Suzanne zvyčajne vyspávala alkoholické opojenie v náručí posledného zákazníka a Kitten sa nemala kam uložiť, neraz prespala v maštali pri panskom dome. 

Georg Hempelmann o tom nevedel – keď ho počuli prichádzať, Kitten sa vykradla z domu do maštale, a kým ráno odišiel, už dávno bola opäť na pláži. Vedela o tom iba Linda. Kým sa jej vodilo lepšie, každé ráno nechala dievčaťu pri dverách pohár mlieka, chlieb a med. Lenže to už bolo dávno, teraz nosí staršej priateľke jedlo k lôžku skôr Kitten. 

Vošla do domu, no v kuchyni ani v obývacej izbe nenašla nikoho. To neveštilo nič dobré. Pán Hempelmann sa veľmi usiloval udržiavať v dome čistotu, aby sa jeho pani zbytočne neznepokojovala, no bolo vidieť, že tu chýba ženská ruka. Všade neporiadok – riad od raňajok neumytý, vankúše na pohovke rozhádzané, dlážka nezametená. 

Kitten zavolala na pani Hempelmannovú a zamierila do spálne – Georg Hempelmann ju iba prednedávnom zariadil manželke na prízemí. Súkromné izby manželov boli na poschodí, no Linda už bola slabá, aby tam vyšla po točitých schodoch. Kitten kráčala po byte, kde-tu niečo upravila alebo posunula nábytok na miesto, a zrazu jej niečo zišlo na um. Keď je už oficiálne dospelá, mohla by ju predsa pani Hempelmanová zamestnať ako slúžku! Bývala by u nej, starala by sa o ňu, upratovala by v dome. Alebo by bolo lepšie, keby tam nebývala...? 

Hoci vždy snívala, že raz bude spať v ozajstnej izbe a ozajstnej posteli, dávala si pozor. Pani Hempelmannová je chorá a pán Hempelmann je muž! Barker sa často ponosoval, že nad jeho prostitútkami ohŕňa nosom. Rybári vraveli, že chodieva do nevestinca v Port Victorii. 

„Mačiatko?“ Pani Hempelmannová otvorila oči. Izba bola neveľká, kedysi v nej sedávali pri ručných prácach. Linda vyšívala pri veľkom okne s výhľadom na more. „Som rada, že si prišla. A tie krásne ohnivé kvety! Mám veľmi rada rozkvitnutý železnec!“ 

Kitten jej opätovala úsmev. Vedela, že vychudnutá, bledá žena sa poteší kytici kvetov nazbieraných pred domom. Železnec rástol všade naokolo, niekde ako samostatný ker, inde na strome ako parazit v korune rimu. Ale pani Hempelmannová mala ohnivočervené kvety rada. 

„Hneď ich dám do vázy,“ Kitten horlivo odpratávala zvädnuté žlté kvety z kvitnúceho stromu kowhai, ktoré priniesla minule. 

Usilovala sa pôsobiť bezstarostne, no pri pohľade na pani Hempelmannovú sa zľakla – chradla a vyzerala zo dňa na deň staršia. Hoci nemohla mať viac než tridsať, aj vyžitá alkoholička Suzanne by vedľa nej vyzerala mladšie a živšie. Kedysi lesklé tmavoplavé vlasy mala matné a prešedivené, tvár čoraz bledšiu a kostnatejšiu, oči vpadnuté a okolo nich tmavé kruhy. 

„Cítite sa dobre, pani Hempelmannová?“ Kitten videla, že staršia priateľka sa musí cítiť mizerne, no veľmi sa usilovala, aby jej otázka znela čo najúprimnejšie. „Uvarím čaj? Alebo vám niečo prinesiem?“ 

Linda Hempelmannová sa chcela nadvihnúť. Kitten položila vázu na nočný stolík a pomohla jej. Linda si s námahou prstami prehrabla rozstrapatené vlasy. 

„Mohla by si ma učesať, dieťa moje?“ Hlas mala slabý, no ešte stále veľmi melodický. „A čaj ... ach, čaj by mi urobil dobre. Ale to počká. Ostaň ešte chvíľku pri mne, mačiatko, potom uvaríš čaj a prinesieš nám chlieb s medom, dobre?“ 

Linda nebola hladná, ale vedela, že Kitten v ten deň ešte nemala nič v ústach. Priscilla a Noni varili len pre seba alebo pre svojich frajerov, dievčaťu sa väčšinou nič neušlo. Suzanne nevarila vôbec a zo zarobených peňazí jej neostalo toľko, aby si malá mohla niečo kúpiť. Zákazníci ju zvyčajne ošmekli o zárobok a z toho, čo jej ostalo, musela ešte platiť Barkerovi. Zvyšok prepila. 

Kitten bola trpezlivá a odmalička zvyknutá hladovať. Určite sa s jedlom nebude ponáhľať. Namiesto toho vzala z nočného stolíka kefu a prečesala Linde rednúce vlasy. Napokon jej vlasy skrútila do uzla a vypla dohora pekným hrebeňom z korytnačiny, ktorý si pani Hempelmannová priniesla zo Sydney. 

„Nechceli by ste sa trocha opláchnuť?“ spýtala sa a hneď začala chystať umývadlo, vodu, utierku, uterák, ale najmä jemné voňavé mydlo. 

„Veľmi rada, ale budeš mi musieť pomôcť,“ smutne odvetila pani Hempelmannová. 

Zjavne sa jej nepáčilo, že je odkázaná na cudziu pomoc, no Kitten to robila rada, páčilo sa jej, že môže Linde pomáhať. Umyla ju, prezliekla jej nočnú košeľu. Možno práve toto je vhodná chvíľa, aby vyrukovala s prosbou.  

„Podľa mňa by ste mali mať pri sebe niekoho, kto by vám kedykoľvek poslúžil,“ opatrne sa ozvala. „Aj v dome, aj ... keď ste taká chorá...“ 

Linda nešťastne prikývla. „Ach, to by bolo skvelé, dieťa, lenže to by, samozrejme, musela byť žena, a takú tu nenájdeme. Georg sa už chcel spýtať aj medzi domorodcami, no divošku, čo nerozumie ani slovo, takú ja nechcem...“ 

Opovržlivo sa zachmúrila a ani Kitten si nevedela predstaviť, že by v tomto dome slúžila domorodá žena. Obe mali trochu strach z polonahých domorodcov, čo sa zvedavo zakrádali okolo rybárskej osady a predávali rybárom sladké zemiaky a obilie. Maorijovia zrejme mali vo svojich osadách políčka a záhradky a zvyčajne boli celkom priateľskí, no vedeli iba pár slov po anglicky a nevyzerali, že by túžili leštiť nábytok a pomáhať dámam pri toalete. Kitten naháňalo strach už ich tetovanie – ženy mali okolo úst vykreslené podivné vzory, muži mali potetované celé tváre. Pani Hempelmannová by umrela od strachu, keby sa niečo také pohybovalo u nej doma. 

„Ja by som vám predsa mohla pomáhať!“ nabrala odvahu Kitten. „Viem, kde čo máte, čo máte rada, a...“ 

„Ale ty si predsa ešte dieťa, mačiatko!“ Pani Hempelmannová sa vľúdne usmiala. „Je od teba milé, že chceš byť užitočná, veď aj takto mi už veľmi pomáhaš. Ale na to, aby si riadne pracovala, si ešte primladá.“ 

„To sa vám len zdá!“ zúfalo vyhŕkla Kitten. „Pán Barker to vidí celkom inak. Lenže ten má úplne iné predstavy o riadnej práci!“ 

Vystrašene sa zasekla. Takto jasne to predsa nechcela povedať. Hneď videla, že Lindu Hempelmannovú to znepokojilo. Bledá tvár jej nezdravo očervenela... čo ak dostane záchvat? Kitten zúfalo hľadala vonnú soľ, niekedy to zaberie... 

Pani Hempelmannová sa však rýchlo upokojila, a keď jej Kitten priložila pod nos fľaštičku s vonnou soľou, odstrčila jej ruku. „Vravíš, že ten človek ťa chce... on chce, aby si sa predávala?“ 

Kitten nešťastne prikývla. „Inej práce tu predsa niet,“ odvetila. „Aspoň pre dievča. Keby som bola chlapec, mohla by som chodiť na lov na veľryby alebo tulene, alebo niečo iné. Ale ja môžem robiť iba to, čo robí moja matka.“ Pôvodne bola rozhodnutá, že bude statočná, no nakoniec potláčala vzlyky. „Ibaže by ste ma zamestnali.“ S nádejou uprela zrak na pacientku. „Veľmi by som sa usilovala. Pracovala by som od svitu do mrku, naozaj by som vám bola veľmi nápomocná...“ 

Linda Hempelmannová s námahou zodvihla ruku. „Lenže ja tu už dlho nebudem, dieťa,“ jemne namietla. 

Kitten sa zamračila. „Vy odchádzate?“ začudovala sa. „Pán Hempelmann zruší osadu?“ 

Nemohla tomu uveriť, veď Georgovi Hempelmannovi sa v obchode darilo. Jeho spoločník kapitán Clayton si pravidelne odvážal plnú loď a v Anglicku sa na rybacom tuku a iných výrobkoch z veľrýb dalo dobre zarobiť. Keby sa rušila osada, chlapi v krčme by to určite spomenuli. 

Pani Hempelmannová pokrútila hlavou. „Nie,“ zašepkala. „Manžel tu asi ostane. A s Božou pomocou si raz nájde novú ženu...“ 

„Novú ženu? Ale prečo?“ vydesila sa Kitten. „Vy ho chcete opustiť?“ 

„Áno,“ tvrdo odvetila Linda Hempelmannová. „Totiž nie, nie dobrovoľne. Georg...“ ako zvyčajne vyslovila manželovo meno po nemecky, nemohla si zvyknúť, že by sa malo vyslovovať po anglicky. „...Georg mi bol vždy dobrým mužom a ja som bola milujúca manželka. Ale teraz... božemôj, dieťa, naozaj to musím vysloviť? Zomieram. Odchádzam k Bohu. Už počujem, ako ma volá, mačiatko.“ 

Kitten zrazu pocítila nenávisť k Bohu. O jeho existencii pred zoznámením s pani Hempelmannovou nemala ani tušenia, no v živote pobožnej Nemky hral očividne významnú úlohu. A teraz ju chce obrať o jedinú ochrankyňu, ktorá jej môže pomôcť! 

„Ale to nemyslíte vážne, pani Hempelmannová,“ namietla. „Vy predsa nie ste stará! Ste iba chorá, no uzdravíte sa. Po každom záchvate ste sa predsa zotavili. A keď mi dovolíte, aby som sa o vás starala... uvidíte, že to bude lepšie a...“ 

Linda Hempelmannová opäť pokrútila hlavou. „Nebude to lepšie, dieťa, ver mi. Posledný záchvat bol silný. Som nesmierne vyčerpaná, mačiatko. S radosťou budem nasledovať Pánovo volanie. Len teba mi je ľúto a, pravdaže, aj Georga.“ Vystrela k nej ruku a pohladila ju po líci. 

„Ale... kedy...?“ 

Kitten zápasila so slzami, hlas jej znel priškrtene. Pravdaže, vedela, že na jej otázku niet odpovede. Pani Hempelmannová predsa nemôže vedieť, kedy ju Boh povolá k sebe. Možno to nebude tak skoro. Možno ešte prejde niekoľko mesiacov alebo aj rokov... Kitten by si mohla našetriť peniaze, čo zarobí u Hempelmannovcov. A keby pani Linda zomrela, ušla by z rybárskej osady a niekam by sa odsťahovala. 

„Možno o pár dní, dieťatko,“ obrala ju o poslednú nádej. Hlas jej znel, akoby sa už lúčila so svetom. „Nanajvýš o pár týždňov. Prosím ťa, pochop... verím, že ma pochopíš... nemôžem ťa vziať do domu. Ako by to vyzeralo, keby si môj muž vzal do domu také mladé stvorenie iba pár dní predtým, než jeho žena zomrie... Je mi to naozaj veľmi ľúto, zlatko...“ 

Kitten si zahryzla do pery. Kašle na povesť Georga Hempelmanna. No aj keby pani Hempelmanovú predsa ešte presvedčila, aj tak by svojmu osudu neunikla. Len čo by bola jej pani mŕtva, Barker by si na ňu opäť robil nároky. 

„A teraz, prosím, uvar čaj, zlato moje,“ zašepkala pani Hempelmannová. „Možno by som sa mohla... o tebe pozhovárať s manželom... Azda by sa našla nejaká možnosť... v nejakej rodine v Port Victorii, alebo niečo také...“ 

Usilovala sa, aby to znelo povzbudivo, ale Kitten si nerobila ilúzie. Port Victoria nie je o nič lepšie miesto ako Piraki Bay, aj tam žijú len rybári a dobrodruhovia. Počula, že na Canterburských planinách sa v poslednom čase usídlili nejakí osadníci a majú so sebou ženy i deti. Ale či potrebujú slúžku? Veď ešte nemajú ani poriadne domy. A ktovie, či by si nejaká manželka vzala do domu dievča ako Kitten. Bastarda, ktorý nemá ani meno. Čo na tom, že je pekná? Veď aj Priscilla na ňu žiarli –, a pani Hempelmannová sa ešte aj po smrti obáva o manželovu povesť. 

Kitten teda uvarila čaj a nakrájala chlieb. Stratila všetku nádej. Aj chuť do jedla ju celkom prešla. Pre ňu neexistuje počestné východisko. Ak niečo nevymyslí, bude sa musieť podvoliť Barkerovým rozkazom. 

3. kapitola

Trvalo dobrý týždeň, kým sa vPiraki Bay objavila veľryba – preKitten to znamenalo odklad trestu. Nastavbe lode chlapi nezarobili toľko, aby si mohli dovoliť vyhodiť peniaze zaprostitútku. Ani Priscilla, Noni aSuzanne nemali dosť zákazníkov. Teraz je aspoň Noni vyťažená. Misionár zatiaľ vôbec nemal vúmysle vydať sa medzi „divochov“. Namiesto toho presedel celé hodiny uLindy Hempelmannovej, naželanie jej manžela sa sňou modlil ausiloval sa ju povzbudiť. Avečer vždy zamieril dokrčmy zakurvami, pričom dával prednosť Noni. No zrejme neprestával snívať oKitten, lebo ju priam hltal pohľadom, keď vjeho prítomnosti pomáhala Linde Hempelmannovej.

Kitten by sa mu najradšej vyhla, no nemohla nechať chorú ženu sreverendom osamote. Pani Hempelmannová potrebovala čoraz častejšie pomoc, už nevedela sama urobiť celkom nič – aodreverenda nemohli žiadať, aby jej pomohol posadiť sa alebo aby jej priložil kperám pohár sčajom. Navyše kňaz bol anglikán, nevedel ponemecky apani Hempelmannová hovorila poanglicky veľmi slabo. Očividne sa veľmi tešila, že má Kitten prisebe – oreverendovi ani nehovoriac, ten sa priam rozplýval odnadšenia. Ustavične ju volal, aby sa posadila naposteľ vedľa neho. Usiloval sa jej dotknúť, sem-tam ju dokonca ukradomky objal avždy predstieral otcovskú hrdosť adojatie, keď vnemeckej Biblii rýchlo našla text anahlas ho prečítala. Pritom Kitten čítala pomerne slabo, veď pani Hempelmannová ju začala učiť čítať, až keď sa jej zhoršila choroba.

„Uvidíš, aj on sa zapojí dodražby,“ rezignovane povedala Noni, ktorá jej naBarkerov príkaz prešívala matkine staré šaty.

Pasák dokonca kúpil nejaké flitre naozdoby. Ráno prišiel Tom Carpenter, podomový obchodník, ktorý obchádzal belochov naodľahlých farmách ikmene domorodých Maorijov. Domorodcom sa páčili pestrofarebné ozdoby, zatiaľ čo osadníci nakupovali skôr zásoby základných potravín, múku astrukoviny. Pravdaže, Carpenter predával aj whisky, dokonca lacnejšie ako Barker, ktorý si dodávky väčšinou zabezpečoval sám. Kapitán Clayton mu zÍrska vozil plné sudy.

Noni si vzdychla. „Pravdepodobne bude mať aj dosť peňazí – veď veriaci zjeho farnosti ho istotne dobre vybavili financiami namisie. Keby len vedeli, kde skončili ich peniaze!“

„Ale ja ho nechcem!“ vyhŕkla Kitten.

Noni ju posotila predstaré zrkadlo, spoločné prevšetky prostitútky, no Kitten demonštratívne odvrátila hlavu. Nechcela sa vidieť vnových šatách. Stačil letmý pohľad, aby pochopila, že chlapi budú šalieť, keď ju uvidia včervených šatách. Akeď ju Barker prinúti, aby si rozpustila vlasy, ktoré zvyčajne nosila zapletené dovrkoča, azlaté kučery sa jej rozlejú pochrbte...

„Radšej si už natú myšlienku privykaj,“ ľahostajne jej poradila Noni anazberkala látku podvýstrihom. Vyzeralo to, akoby už mala ozajstné prsia. „My si chlapov nemôžeme vyberať. Afarár aspoň nesmrdí rybacinou. Navyšenie je násilný arýchlo sa odbaví, mohlo by to byť aj oveľa horšie. Prvý muž by nemal byť mladý ani vášnivý, aby ti nepoplietol hlavu. Je lepšie, ak odsamého začiatku vieš, čo ťa čaká.“

Kitten neodpovedala. Nechce mladého ani vášnivého zákazníka, nechce žiadneho chlapa! Aspoň nie takého, čo by zapoužitie jej tela platil. Čoraz zúfalejšie uvažovala, ako vybŕdnuť zosituácie – odkedy Barker ohlásil dražbu, chlapi ju prenasledovali žiadostivými pohľadmi. Už sa takmer neodvážila vyjsť medzi ľudí.

Vjedno slnečné ráno – Kitten zastihlo vpanskom dome poprebdenej noci uLindy Hempelmannovej – ozval sa obávaný výkrik: „Veľryba vzálive! Všetci muži napalubu!“

Kitten nedovidela nahorúčkovité prípravy vzálive, ale počula mužské hlasy avovzduchu bolo cítiť napätie. Lovci veľrýb spúšťajú člny navodu, vkaždom podvanásť veslárov ajeden harpunár. Člny boli dosť veľké, no vporovnaní sobrovskými rybami, sktorými chlapi namori bojovali, pôsobili krehko azraniteľne. Veľryba mohla prevrátiť čln jediným úderom chvostovej plutvy, no neurobila to. Boli to mierumilovné zvieratá, ešte aj keď nane chlapi strieľali, usilovali sa skôr ujsť než brániť. Zakaždým dovolili člnom, aby sa knim priblížili nadostrel, hoci pripohľade načloveka mohli kedykoľvek odplávať alebo ponoriť sa.

Veľryby sa začali zúfalo brániť, až keď sa im ozubené háky ťažkých harpún zaryli dotela, ale vtedy už väčšinou bolo neskoro – chlapi ich lanamiťahali nabreh. Morské ozruty, oslabené bolesťou astratou krvi, sa napokon vzdali, no zápas trval aj niekoľko hodín. Aj chlapi včlnoch boli nasmrť zmorení, hoci hlavná robota ich ešte len čakala. Keď veľrybu vytiahli nabreh, rozsekali ju, často ešte živú, nakusy, amäso uvarili, aby zneho získali vzácny veľrybí tuk... Kitten sa striasla. Nadzálivom sa bude niekoľko dní vznášať hrozný smrad.

Vten večer budú chlapi pravdepodobne priveľmi unavení anadražbu nebudú mať ani pomyslenia. Barker zrejme odloží veľký deň odvadsaťštyri hodín. Kitten stále nemala konkrétny plán – jediná šanca bola výhovorka, že musí ošetrovať chorú pani Hempelmannovú. Barker by ju určite nasilu neťahal odlôžka chorej.

„Mačiatko!“

Odstúpila odokna – chvalabohu, pani Hempelmannová sa zobudila. Keď podišla kpacientke, natvári mala strojený úsmev.

„Ochvíľu príde reverend. Mohla by si ma... trocha upraviť?“

To bolo dobré znamenie, poťažkej noci Kitten ani nedúfala, že pani bude mať toľko energie. Pripravila vodu naumývanie akefu navlasy.

Vtom sa zjavil pán Hempelmann. „Linda, miláčik! Ako sa cítiš?“

Letmo ju pobozkal nabledé líce, no vzápätí sa prudko odtiahol, hoci ju Kitten práve poumývala voňavým ružovým mydlom.

Linda sa naneho usmiala. „Dobre...“ hlesla. Už niekoľko dní sa jej ťažko dýchalo anemohla nahlas hovoriť. „Prosím ťa... prosím ťa, sadni si nachvíľku kumne...“ vystrela ruku kmanželovi aodnámahy sa rozkašlala. „Chcem ti niečo povedať...“

„Drahá, teraz nemôžem,“ odvetil Georg Hempelmann, „vzálive sa objavila veľryba. Musím zísť dolu, nahnať chlapov dočlnov adozrieť, aby sa tou potvorou nedali zmasakrovať...“ Vždy sprevádzal lovcov naväčšom člne, koordinoval lov megafónom im dá pokyny. „Aha, kto prichádza... reverend...“

Votvorených dverách sa objavil kňaz.

„Uvidíme sa večer,“ Hempelmann mal očividne veľmi naponáhlo.

„Ak Boh dá...“ vzdychla si jeho žena.

Bola nesmierne bledá aKitten sa videlo, akoby sa vnoci trocha scvrkla. Už aj ona pochopila, že koniec sa blíži.

„Pán reverend, som vám veľmi vďačný zato, čo robíte premoju manželku,“ privítal ho Hempelmann auznanlivo ho poklepkal popleci.

Arýchlo odišiel, aby reverend opäť nezačal pýtať peniaze. Už niekoľkokrát sa pokúšal nahovoriť Lindu, aby vzávete neobišla jeho misiu, no Linda najeho žiadosti nikdy nereagovala. Kitten predpokladala, že nemá vlastné peniaze, sktorými by mohla nakladať, veď oživobytie sa staral výhradne pán Hempelmann. Akeby aj jej muž bol veľkorysý apeniaze jej dával – načo by ich tu mohla minúť?

Kitten odniesla toaletné potreby asosebazaprením vyhovela reverendovej žiadosti, aby sa posadila vedľa neho. Modlila sa snimi, čítala zBiblie apočúvala umierajúcu – tá sa ustavične chcela spovedať. Pani Hempelmannovú pokladala priam zasväticu, akeď počula výpočet banálnych hriechov, usúdila, že Boh trestá aj márnivé myšlienky. Lebo ničoho iného sa pani Hempelmannová nedopustila, areverend jej deň čo deň, vždy znova aznova, ľahostajne udeľoval rozhrešenie.

Linda Hempelmannová okolo poludnia zaspala aKitten ušla zdusného domu, no predovšetkým predreverendom, dotienistého lesíka nadplážou. Rybári namori ešte stále bojovali sveľrybou, ale pomaly sa blížili kbrehu, takže to už nemôže trvať viac než hodinu-dve. Pán Hempelmann si iste nájde čas narozhovor smanželkou, skôr než sa pustia dopitvania zvieraťa, dúfala Kitten. Stav pacientky ju znepokojoval, najednej strane bola duševne sviežejšia než deň predtým, ale bola hrozne slabá. Aj reverend jej sem-tam nahmatával tep aznepokojene krútil hlavou. Ak chce Linda Hempelmannová manželovi niečo povedať, mala by to urobiť čo najskôr.

Kitten opäť nazbierala čerstvú kyticu žiarivočervených kvetov achcela nimi vyzdobiť izbu. Sotva skončila, Linda Hempelmannová sa prebrala zosna. Unavenými očami pozrela naKitten.

„Môj muž...“ zašepkala, „akňaz... ja už... je čas, dieťa... anjeli už spievajú... počuješ ich?“

Jediné, čo Kitten počula, boli triumfálne výkriky zpláže. Chlapom sa zrejme podarilo vytiahnuť veľrybu nabreh.

„Aty, mačiatko... ja som... dlho som otebe rozmýšľala... povedala som si, že ti dám...“

Lapala dych achcela pokračovať, ale kým nabrala sily, vošiel reverend. Asi si odskočil niečo zajesť alebo chcel vnáručí neviestky uniknúť dychu smrti, ako sa raz predNoni zmienil oatmosfére vdome Lindy Hempelmannovej. Čo natom, že bolo len poludnie? Kitten sa striasla pripredstave, že tými istými dlhými tenkými prstami, ktorými stíska Nonine prsia, potom chytá ruky umierajúcej. Nehovoriac oostatných veciach, ktoré sNoni robí.

Stačil mu letmý pohľad naženu vposteli.

„Dieťa, už nadišiel čas,“ obrátil sa kuKitten, „bež dolu pojej muža, dúfam, že už bude nabrehu. Ak Boh dá, ešte sa stihnú rozlúčiť.“

„Ale... mačiatko...“

Linda naňu zavolala, akoby jej chcela niečo povedať. No Kitten sa neodvážila protirečiť reverendovi. Vybehla von abežala napláž.

Nabrehu sa mykalo veľrybie telisko,okolo neho pobehovali vzrušení chlapi snožmi asosekerami. Piesok už sfarbila krv, rozhoreli sa prvé ohne. Kitten sa usilovala nehľadieť nazviera. Len raz sa pozrela doočí zomierajúcej veľrybe –naten pohľad nikdy vživote nezabudne. Našťastie zbadala Georga Hempelmanna. Ani mu nemusela nič vysvetľovať, hneď podišiel knej.

„Dievča...“ nikdy ju neoslovil menom, akoby ani nevedel, ako ju volajú. „Stalo sa niečo...“

Prikývla. „Volá vás,“ odvetila aGeorg Hempelmann sa rozbehol kdomu. Kitten zaním sotva stačila.

Pribehli dnu celí zadychčaní. Zizby chorej bolo počuť piskľavý hlas modliaceho sa reverenda. Pani Hempelmannová teda ešte žije.

Kitten ju však zazrela už len letmo. Georg Hempelmann chcel byť vposledných chvíľach smanželkou osamote.

„Počkajte vonku, pán reverend!“ zavelil aklesol nalôžko kchorej. „Aty, dievča... ďakujem ti, vposledných dňoch si jej bola veľkou oporou, zaslúžiš si odmenu...“

„Mačiatko...“ zašepkala Linda Hempelmannová, ale jej muž očividne nemienil pustiť Kitten knej.

„Ateraz, prosím, choď. Veď azda budeš mať čo robiť aj napláži... alebo niekde inde. Prosím...“ Amávol rukou, akoby ju chcel odohnať.

„Neskôr ešte prídem, pani Hempelmannová!“ zavolala Kitten chorej.

Podľa nej to vôbec nevyzeralo, že by Linda Hempelmannová mala každú chvíľu zomrieť. Reverend isto preháňa aLinda poňu večer ešte pošle. Kitten si dodávala odvahu, ale vušiach jej ustavične znelo volanie staršej priateľky: Mačiatko...

Nechcelo sa jej ísť napláž. Radšej zašla dolesa anespúšťala dom zočí. Možno Linda cíti, že je nablízku.... Kitten to rozhodne pomáhalo. Potom jej zišlo naum, že pani by sa potešila, keby sa zaňu pomodlila. Kitten sa oto pokúsila, ale nemala pocit, že by jej niekto načúval. Mlčali aj stromy, vktorých inokedy cítila prítomnosť niečoho nadpozemského. Ani vietor nešušťal vkorunách.

Vdome sa najprv celé hodiny nič nepohlo, až neskôr, keď sa už začalo stmievať apabuky vrhali strašidelné tiene, začula Kitten namrzený, zadychčaný hlas, ktorý volal jej meno. Bol to ženský hlas! Vrozpore sakoukoľvek rozumnou úvahou si najprv pomyslela, že je to pani Hempelmannová, no potom rozpoznala Noni. Bacuľatá prostitútka sa zadychčaná štverala dokopca.

„Kitten!“ zafučala napoly nazlostene, napoly uľahčene. „Kde toľko trčíš! Poď už, inak nás Barker obe zderie zkože. Už predhodinou poslal poteba Suzanne. Tá nato zabudla, pravda, ak vôbec chápala, čo jej vraví. Dnes je úplne mimo. Aja ťa mám pekne obliecť adovliecť dokrčmy. Ateba nikde...“

„Mám sa prezliecť?“ spýtala sa Kitten. „Mám si dať... tie nové šaty? Ale veď... dnes ma ešte...“

„Tak sa naseba aspoň pozri!“ súrila ju Noni.

„Poď už, zlatko!“

„Dosť!“