Start

Přeložil Otakar Kořínek

Dan Brown

INFERNO

Copyright © 2013 by Dan Brown

Translation © 2013 by Otakar Kořínek

Jacket design © by Henry Steadman

Jacket photo © by Getty Images and Shutterstock

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Graph „Special Report: How Our Economy is Killing the Earth“ (New Scientist, 10/16/08 copyright ©) Reed Business Information – UK. All rights reserved. Distributed by Tribune Media Services.

Táto kniha je fikcia. Mená, postavy, podniky, organizácie, miesta, udalosti a príhody sú buď výplodom autorovej fantázie, alebo sú použité beletristicky. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, žijúcimi či nežijúcimi, s udalosťami alebo s lokalitami je čisto náhodná.

Z anglického originálu Inferno – Peklo (Doubleday, Random House, Inc., New York 2013) preložil Otakar Kořínek.

Redigovala Alexandra Hríbiková.

Obálku podľa originálu upravil Emil Křižka.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013 ako svoju 478. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3579-3

Rodičom...

POĎAKOVANIE

Moja najoddanejšia a najúprimnejšia vďaka patrí: Ako vždy predovšetkým môjmu redaktorovi a blízkemu priateľovi Jasonovi Kaufmanovi za jeho nadšenie a talent... ale najmä za jeho nekonečne dobrú náladu.

Mojej výnimočnej manželke Blythe za lásku a trpezlivosť počas písania a takisto za skvelý inštinkt a úprimnosť v úlohe prvej redaktorky.

Mojej neúnavnej agentke a dôveryhodnej priateľke Heide Langeovej za profesionálne absolvovanie množstva rozhovorov v mnohých krajinách na rozličné témy, ktoré by mi nezišli na um. Za jej znalosti a energiu som jej nekonečne vďačný.

Celému tímu vydavateľstva Doubleday za nadšenie, tvorivosť a úsilie pri práci s mojimi knihami. Osobitne ďakujem Suzanne Herzovej (za to, že nosí toľko klobúkov... a nosí ich tak dobre), Billovi Thomasovi, Michaelovi Windsorovi, Judy Jacobyovej, Joeovi Gallagherovi, Robovi Bloomovi, Nore Reichardovej, Beth Meisterovej, Marii Carellovej, Lorraine Hylandovej a aj nekonečne povzbudzujúcemu Sonnymu Methtovi, Tonymu Chiricovi, Kathy Tragerovej, Anne Messittovej a Markusovi Dohlovi. A neuveriteľným ľuďom z oddelenia odbytu vydavateľstva Random House... nik sa vám nevyrovná.

Môjmu poradcovi Michaelovi Rudellovi za jeho dokonale vycibrený inštinkt vo všetkých veciach, dôležitých i menej dôležitých, a rovnako za jeho priateľstvo.

Mojej nenahraditeľnej asistentke Susan Morehousovej za jej gracióznosť a vitalitu. Bez nej by všade vládol chaos.

Všetkým priateľom z Transworldu, najmä Billovi Scottovi-Kerrovi za jeho tvorivosť, podporu a dobrú náladu, a takisto Gail Rebuckovej za jej vynikajúce rady.

Môjmu talianskemu vydavateľstvu Mondadori, najmä Rickymu Cavallerovi, Piere Cusaniovej, Giovannimu Duttovi, Antoniovi Franchinimu a Claudii Scheuovej. A môjmu tureckému vydavateľstvu Altin Kitaplar, najmä Ohovi Alparovi, Erden Heperovej a Batu Bozkurtovi za mimoriadne služby súvisiace s lokalitami v tejto knihe.

Mojim výnimočným vydavateľom po celom svete za ich oddanosť a usilovnú prácu.

Za vynikajúce riadenie londýnskeho a milánskeho prekladateľského centra Leonovi Romerovi-Montalvovi a Lucianovi Guglielmimu.

Vnímavej Dr. Marte Alvarezovej Gonzálezovej za dlhý čas, ktorý s nami strávila vo Florencii, a za oživenie umenia a architektúry tohto mesta.

Nenahraditeľnému Mauriziovi Pimponimu za všetko, čo urobil pre našu návštevu Talianska.

Všetkým historikom, sprievodcom a odborníkom, ktorí mi veľkoryso venovali veľa času vo Florencii a v Benátkach: Giovanne Raovej a Eugenii Antonucciovej z Bibliotecy Medicea Laurenziana, Serene Pinovej a zamestnancom z Palazzo Vecchio, Giovanne Guistiovej z galérie Uffizi, Barbare Fedeliovej z baptistéria a Il Duoma. Ettoremu Viovi a Massimovi Bissonovi z Chrámu sv. Marka, Giorgiovi Tagliaferrovi z Dóžovho paláca, Isabelle di Leonardovej, Elizabeth Carrollovej Consavariovej a Elene Svalduzovej za sprevádzanie po celých Benátkach, Annalise Bruniovej a zamestnancom z Bibliotecy Nazionale Marciana. Moja úprimná vďaka patrí aj mnohým iným, ktorých som zabudol v tomto skrátenom zozname spomenúť.

Rachael Dillonovej Friedovej a Stephanie Delmanovej zo Sanford J. Greenburger Associates za všetko, čo urobili doma i v zahraničí.

Výnimočným mozgom Dr. Georgeovi Abrahamovi, Dr. Johnovi Treanorovi a Dr. Robovi Helmovi za ich vedeckú akríbiu.

Mojim prvým čitateľom, ktorí mi cestou ukazovali perspektívu: Gregovi Brownovi, Dickovi a Connie Brownovcom, Rebecce Kaufmanovej, Jerrymu a Olivii Kaufmanovcom a Johnovi Chafeemu.

Alexovi Cannonovi, ktorý je na webe ako doma, a spolu s ním celému tímu zo Sanborn Media Factory, ktorí sa zaslúžili o to, že veci sa dejú aj vo virtuálnom svete.

Juddovi a Kathy Greggovcom, ktorí mi poskytli pokojné útočisko na Green Gables, kde som písal posledné kapitoly tejto knihy.

A skvelým virtuálnym zdrojom z Princeton Dante Project, Digital Dante na Kolumbijskej univerzite a World of Dante.

Najtemnejšie miesta v pekle sú vyhradené tým, čo v čase morálnej krízy zaujímajú neutrálny postoj.

FAKTY

Všetky umelecké diela, literatúra, veda a historické odkazy v tomto románe sú skutočné.

„Konzorcium“ je súkromná organizácia s pobočkami v siedmich krajinách. Názov som z bezpečnostných dôvodov a pre ochranu súkromia pozmenil.

Peklo je podsvetie opísané v epickej básni Božská komédia od Danteho Alighieriho. Zobrazuje ho ako zložito usporiadanú ríšu obývanú bytosťami známymi ako „tiene“ – sú to duše bez tela, ktoré sa ocitli medzi životom a smrťou.

PROLÓG

Som Tieň.

Trúchlivým mestom utekám.

Večným utrpením sa ženiem.

Po brehoch rieky Arno sa deriem zadychčaný... odbočujem doľava na Via dei Castellani, mierim na sever, chúlim sa v tieňoch Uffizi.

A stále ma prenasledujú.

Štvú ma neúnavne, odhodlane a ich kroky sú čoraz hlasnejšie.

Prenasledujú ma už roky. Ich vytrvalosť ma zahnala pod zem... prinútila ma žiť v očistci... lopotiť pod zemou ako dajaký chtonický netvor.

Som Tieň.

Tu nad zemou dvíham oči k severu, ale neviem nájsť rovnú cestu k spáse... lebo horstvo Apeniny zastiera prvé lúče brieždenia.

Prechádzam poza palác s vežou s cimburím a hodinami s jednou ručičkou... zakrádam sa pomedzi predavačov na Piazza di San Firenze, sú tu už skoro ráno, ich chrapľavé hlasy razia lampredottom a pečenými olivami. Prejdem popred palác Bargello, strihnem to na západ k veži kláštora Badia a narazím na železnú bránu pri úpätí schodov.

Tu treba zanechať všetko váhanie.

Stisnem kľučku a vojdem do priechodu, z ktorého niet návratu. Nútim olovené nohy hore úzkym schodiskom... vratkými, deravými, vyšliapanými stupňami sa špirálovito dvíha k nebu.

Ozvena hlasov zospodu. Sú prosebné.

Sú za mnou, tvrdošijné, blížia sa.

Nechápu, čo príde... ani čo som pre nich urobil!

Nevďačná krajina!

Stúpam čoraz vyššie, preludy sú jasnejšie... v ohnivom daždi sa zvíjajú chlipné telá, vo výkaloch sa vznášajú nenásytné duše, zradní lotri znehybnení v Satanovom zovretí.

Zdolávam posledné schody a vychádzam na vrchol, polomŕtvy sa vtackám do vlhkého ranného vzduchu. Pobehnem k múru, ktorý mi siaha po hlavu, nazerám cez štrbiny. Hlboko dolu vidím požehnané mesto, z ktorého som si urobil útočisko pred tými, čo ma vypovedali.

Hlasy volajú, doliehajú zblízka za mnou. „To, čo si urobil, je šialené!“

Šialenstvo plodí šialenstvo.

„Pre lásku Božiu,“ kričia, „povedz nám, kam si to ukryl!“

Práve preto, pre lásku Božiu, to nepoviem.

Stojím zahnaný do kúta, chrbtom k chladnému kameňu. Uprene mi hľadia do čistých zelených očí, ich tváre temnejú, už ma neprehovárajú, ale hrozia. „Poznáš naše metódy. Môžeme ťa prinútiť, aby si nám prezradil, kde to je.“

Práve preto som vyliezol až sem, na pol cesty do nebies.

Rýchlo sa zvrtnem a vystriem ruky, prstami sa zakvačím do rímsy a vyťahujem sa hore, vyteperím sa na kolená, potom vstanem... tackám sa nad tou priepasťou. Veď ma, drahý Vergílius, cez prázdno.

Neveriacky sa ku mne vrhnú, chcú ma chytiť za chodidlá, ale boja sa, že stratím rovnováhu a zrazia ma dolu. Prosia ma v tichom zúfalstve, ale obraciam sa im chrbtom. Viem, čo musím urobiť.

Podo mnou, v závratnej hĺbke podo mnou, sa rozprestierajú do kraja ako ohnivé more červené škridlové strechy osvetľujúce krásnu zem, po ktorej sa kedysi túlali velikáni... Giotto, Donatello, Brunelleschi, Michelangelo, Botticelli.

Posúvam chodidlá na okraj.

„Zlez!“ kričia. „Ešte nie je neskoro!“

Ó, zaťatí nevedomci! Vari nevidíte budúcnosť? Nechápete nádheru môjho výtvoru? Nevyhnutnosť?

S radosťou prinesiem túto poslednú obeť... a s ňou zahasím vašu poslednú nádej, že nájdete, čo hľadáte.

Nikdy to včas nenájdete.

Vydláždené námestie stovky metrov podo mnou ma láka ako pokojná oáza. Ako len túžim, aby som mal viac času... no ten si nekúpim ani za celý svoj obrovský majetok.

V týchto posledných sekundách sa zadívam dolu na námestie a zbadám čosi, pri čom sa strhnem.

Vidím tvoju tvár.

Dívaš sa na mňa nahor z tieňov. Máš smutné oči, a predsa v nich vnímam zbožňovanie za to, čo som dosiahol. Chápeš, že nemám na výber. Pre lásku k ľudstvu musím chrániť svoje majstrovské dielo.

Rastie ešte aj teraz... čaká... vrie pod krvavočervenými vodami lagúny, ktorá neodráža hviezdy.

A tak pozdvihnem svoje oči od tvojich a upriem ich na obzor. Vysoko nad týmto ťaživým svetom vyslovujem svoju poslednú prosbu.

Milovaný Bože, modlím sa, aby si ma svet pamätal nie ako obludného hriešnika, ale ako krásneho spasiteľa, lebo Ty vieš, že ním naozaj som. Modlím sa, aby ľudstvo porozumelo daru, ktorý zanechávam.

Mojím darom je budúcnosť.

Mojím darom je spása.

Mojím darom je Peklo.

Šepkám amen... a robím posledný krok do priepasti.

1

Spomienky sa pomaly zhmotňujú... ako bubliny vynárajúce sa na hladinu z tmy bezodnej studne.

Žena zahalená závojom.

Robert Langdon sa na ňu díval cez rieku, ktorej spenené vody tiekli červené od krvi. Na druhom brehu stála žena, obrátená k nemu, nehybne, vážne, tvár jej zakrýval rubáš. V ruke držala modrú čelenku tainiu, ktorú teraz dvihla na počesť záľahy mŕtvol pri jej nohách. Všade sa vznášal pach smrti.

Hľadaj, šepla žena. A nájdeš.

Langdon tie slová počul, akoby mu ich prehovorila v hlave.

„Kto si?“ zavolal, no jeho hlas nezaznel.

Čas sa kráti, šepla. Hľadaj a nájdeš.

Langdon vykročil k rieke, ale videl, že voda je krvavočervená a prihlboká, aby ňou prešiel. Keď znova zdvihol oči k zahalenej žene, tiel pri jej nohách pribudlo. Boli ich už stovky, možno tisícky, niektoré – ešte živé – sa zvíjali v mukách, umierali nepredstaviteľnými spôsobmi... spaľoval ich oheň, zabárali sa do výkalov, požierali sa navzájom. Ponad rieku sa k nemu niesla ozvena ich žalostivých, trpiteľských výkrikov.

Žena sa k nemu pohla, držiac štíhle ruky vystreté, akoby prosila o pomoc.

„Kto si?“ zavolal znova Langdon.

Žena namiesto odpovede zdvihla ruky a pomaly si odhrnula závoj. Bola nápadne krásna, ale staršia, ako si ju Langdon predstavoval – možno šesťdesiatnička, majestátna a mocná ako nadčasová socha. Mala prísne zovreté ústa, hlboké oduševnené oči a dlhé striebrosivé vlasy, ktoré jej v kučerách padali na plecia. Na krku jej visel ultramarínový amulet – had obkrútený okolo palice.

Langdon vycítil, že ju pozná... že jej dôveruje. Ale prečo? Prečo?

Ukázala na metajúce sa nohy, ktoré vytŕčali zo zeme. Očividne patrili dajakému úbožiakovi, ktorého zahrabali po pás hlavou dolu. Na jeho bledom stehne sa črtalo jedno písmeno – napísané bahnom – R.

R? uvažoval neisto Langdon. Ako... Robert? „To som... ja?“

Z tváre ženy sa nedalo nič vyčítať. Hľadaj a nájdeš, zopakovala.

Z ničoho nič z nej začalo vyžarovať biele svetlo... čoraz jasnejšie. Celé telo sa jej mocne roztriaslo a vzápätí sa v dunivom zahrmení rozletelo na tisícky svetelných íverov.

Langdon sa s výkrikom strhol zo spánku.

V izbe bolo jasno. Bol sám. Vo vzduchu sa šíril prenikavý zápach lekárskeho alkoholu a kdesi ticho pípal prístroj v rytme jeho srdca. Langdon chcel pohnúť pravou rukou, ale ostrá bolesť mu to nedovolila. Pozrel na ňu a zbadal infúziu zapichnutú do predlaktia.

Zrýchlil sa mu pulz a prístroje s ním držali krok, pípali rýchlejšie.

Kde som? Čo sa stalo?

Vzadu v hlave mu búšilo, bola to hryzavá bolesť. Opatrne dvihol voľnú ruku a dotkol sa temena, chcel objaviť zdroj bolesti. Pod strapatými vlasmi si nahmatal tvrdé hrudky asi desiatich stehov obalených zaschnutou krvou.

Zavrel oči a doloval v sebe spomienky na dajakú nehodu.

Nič. Úplné prázdno.

Rozmýšľaj.

Iba tma.

Do izby náhlivo vošiel muž v sterilnom odeve, zrejme ho znepokojil Langdonov uháňajúci srdcový monitor. Mal neupravenú bradu, husté fúzy a pod huňatým obočím mierne oči, z ktorých vyžaroval hĺbavý pokoj.

„Čo sa... stalo?“ vytisol zo seba Langdon. „Mal som nehodu?“

Bradatý muž si priložil na ústa prst, vybehol von a na chodbe na kohosi zavolal.

Langdon pohol hlavou, ale pri tom pohybe mu ňou prešľahla bodavá bolesť. Začal zhlboka dýchať a čakal, kým bolesť prejde. Nato sa pustil do pomalého, systematického skúmania sterilného prostredia okolo seba. V nemocničnej izbe bola jediná posteľ. Nijaké kvety. Nijaké grafy. Na pulte obďaleč zbadal svoje šaty zložené v priehľadnom igelitovom vreci. Boli od krvi.

Panebože! Muselo to byť zlé!

Pomaličky obrátil hlavu k oknu pri posteli. Vonku bolo tma. Noc. Na skle videl iba svoj odraz – neznámy chlap s popolavou tvárou, bledý a unavený, pripojený na hadičky a drôty, obklopený lekárskymi prístrojmi.

Z chodby doľahli hlasy a Langdon sústredil pohľad späť na izbu. Lekár sa vrátil s akousi ženou.

Mohla mať niečo vyše tridsať rokov. Oblečenú mala modrú lekársku blúzu a plavé vlasy stiahnuté vzadu do hrubého konského chvosta, ktorý za ňou pri chôdzi poskakoval.

„Som doktorka Sienna Brooksová,“ predstavila sa, keď vošla do izby a usmiala sa na Langdona. „Dnes večer budem spolupracovať s doktorom Marconim.“

Langdon chabo prikývol.

Vysoká doktorka Brooksová sa pohybovala rázne, svižne ako športovkyňa. Aj pod beztvarou blúzou bolo vidieť jej štíhlu eleganciu. Hoci nemala mejkap – Langdon si ho aspoň nevšimol –, jej pleť sa zdala nezvyčajne hladká a jedinou chybičkou bolo drobné znamienko krásy nad perou. Hnedasté oči mala mimoriadne prenikavé, akoby už boli svedkom vecí, s akými sa človek jej veku stretá zriedkavo.

„Doktor Marconi nehovorí dobre po anglicky,“ vysvetlila, sadajúc si k Langdonovi, „a požiadal ma, aby som vyplnila prijímací formulár.“ Opäť sa na Langdona usmiala.

„Vďaka,“ zachripel Langdon.

„Tak dobre.“ Prešla do vecného tónu. „Vaše meno?“

Chvíľu mu to trvalo. „Robert... Langdon.“

Zasvietila mu do očí tenkou baterkou. „Povolanie?“

Táto informácia sa mu vynorila ešte pomalšie. „Profesor. Dejiny umenia... a ikonografia. Harvardova univerzita.“

Brooksová zasvietila trocha nižšie a zatvárila sa zarazene. Doktor s huňatým obočím vyzeral rovnako prekvapený.

„Ste... Američan?“

Langdon ju počastoval nechápavým pohľadom.

„Ja len, že...“ Zaváhala. „Keď ste dnes večer prišli, nemali ste pri sebe nijaký preukaz. Mali ste tvídové sako a mokasíny, takže sme usudzovali na Brita.“

„Som Američan,“ ubezpečil ju. Bol priveľmi vyčerpaný, aby vysvetľoval, že si potrpí na dobré oblečenie.

„Máte nejaké bolesti?“

„Hlava,“ odvetil Langdon. Ostré svetlo baterky pulzujúcu bolesť v hlave ešte zhoršovalo. Našťastie si ju strčila do vrecka a chytila Langdona za zápästie, aby mu skontrolovala pulz.

„Prebudili ste sa s výkrikom,“ povedala. „Pamätáte sa prečo?“

Langdonovi sa pred očami znova mihol čudný výjav zahalenej ženy obklopenej zvíjajúcimi sa telami. Hľadaj a nájdeš. „Mal som zlý sen.“

„O čom?“

Langdon jej ho vyrozprával.

Doktorka Brooksová si s bezvýraznou tvárou robila poznámky. „Máte predstavu, čo mohlo vyvolať také desivé vízie?“

Langdon zapátral v pamäti a pokrútil hlavou, v ktorej mu hneď na protest zabúšilo.

„V poriadku, pán Langdon,“ povedala, stále píšuc. „Ešte niekoľko rutinných otázok. „Aký deň je dnes?“

Langdon sa na okamih zamyslel. „Sobota. Pamätám sa, že som dnes šiel cez univerzitný areál... na popoludňajšiu prednášku a potom... to je posledné, čo si pamätám. Spadol som?“

„K tomu sa dostaneme. Viete, kde ste?“

„V Massachusettskej všeobecnej nemocnici?“ hádal.

Doktorka Brooksová si urobila ďalšiu poznámku. „Je niekto, komu by sme mali zatelefonovať? Manželke? Deťom?“

„Nie,“ odvetil Langdon automaticky. Vždy mal rád samotu a nezávislosť staromládeneckého života, aký si zvolil, no teraz v tejto situácii si priznal, že by pri sebe privítal známu tvár. „Mohol by som zavolať niekoľkým kolegom, ale nie, netreba.“

Doktorka Brooksová dopísala a pristúpil k nemu doktor. Prihladil si huňaté obrvy, z vrecka vytiahol malý magnetofón a ukázal ho doktorke Brooksovej. Tá prikývla a obrátila sa späť k Langdonovi.

„Pán Langdon, keď ste večer prišli, niečo ste si stále dookola mrmlali.“ Vrhla pohľad na kolegu, ktorý stisol gombík magnetofónu.

Magnetofón sa rozbehol a Langdon počul svoj vlastný omámený hlas, ktorý mrmlavo opakoval stále to isté: „Ve... sorry. Ve... sorry.“

„Zrejme ste chceli povedať ,veľmi ľúto, veľmi ľúto‘,“ nadhodila doktorka Brooksová.

Langdon prikývol, ale vôbec sa na to nepamätal.

Doktorka Brooksová naňho uprela znepokojený pohľad. „Netušíte, prečo ste to hovorili? Ľutujete niečo?“

Keď sa Langdon zahĺbil do temných zákutí svojej pamäti, opäť uvidel tú zahalenú ženu. Stála na brehu krvavočervenej rieky, obklopená telami. Vrátil sa pach smrti.

Langdona náhle, mimovoľne premkol pocit, že hrozí nebezpečenstvo... nielen jemu... všetkým. Pípanie srdcového monitora sa podstatne zrýchlilo. Langdonovi sa napli svaly a nadvihol sa, chcel si sadnúť. Doktorka Brooksová mu rýchlo priložila na hruď ruku a zatisla ho späť. Vrhla pohľad na bradatého lekára, ktorý prešiel k pultu a začal niečo pripravovať.

Doktorka Brooksová sa zohla k Langdonovi a tentoraz šepkala. „Pán Langdon, pre poranenia mozgu je úzkosť príznačná, ale pulz si musíte udržať pokojný. Nijaké pohyby. Nijaké vzrušenie. Len pokojne ležte a oddychujte. Budete v poriadku. Pamäť sa vám pomaly vráti.“

Lekár prišiel s injekčnou striekačkou a podal ju doktorke Brooksovej. Vstrekla jej obsah do infúzie.

„Len mierne sedatívum na upokojenie,“ vysvetlila. „A pomôže to aj od bolesti.“ Vstala na odchod. „Dostanete sa z toho, pán Langdon. Len spite. Keby ste niečo potrebovali, stisnite tento gombík pri posteli.“

Zhasla a s bradatým lekárom odišli.

Langdon potme cítil, ako mu liek začína prúdiť v tele a ťahá ho späť do tej hlbokej studne, z ktorej vyšiel. Potláčal ten pocit, nasilu v temnej izbe otváral oči. Chcel si sadnúť, ale telo mal ako z cementu.

Ako sa mrvil, opäť sa ocitol tvárou k oknu. Pri zhasnutých svetlách z tmavého skla zmizol jeho odraz a nahradila ho v diaľke osvetlená silueta mesta.

Medzi obrysmi veží a kopúl dominovala jedna veľkolepá fasáda. Bola to impozantná kamenná pevnosť so zúbkovanou balustrádou a so stometrovou vežou, ktorá sa pri vrchole rozširovala, vydúvala sa do masívneho cimburia so strieľňami.

Langdon si prudko sadol a v hlave mu explodovala bolesť. Potlačil ostré búšenie a uprel pohľad na vežu.

Tú stredovekú stavbu dobre poznal.

Bola na celom svete jedinečná.

Lenže nanešťastie stála šesťtisícpäťsto kilometrov od Massachusettsu.

Vonku za oknom v tieňoch na Via Torregalli skĺzla z motocykla BMW statná žena a vykročila ako leopard zakrádajúci sa za korisťou. Pohľad mala prenikavý. Spoza vyhrnutého goliera koženej motorkárskej bundy jej trčali nakrátko ostrihané navoskované vlasy. Skontrolovala si pištoľ s tlmičom a zadívala sa na oblok Langdonovej izby, kde práve zhaslo svetlo.

Dnes večer sa jej poslanie už raz nepodarilo splniť.

Všetko pokazilo vŕkanie jednej holubice.

Teraz to prišla napraviť.

2

Som vo Florencii? Robertovi Langdonovi búšilo v hlave. Teraz sedel vzpriamený na nemocničnej posteli a opakovane stláčal gombík na privolanie sestry. Napriek sedatívam mu rýchlo búšilo srdce.

Pribehla doktorka Brooksová s nadskakujúcim chvostom. „Čo je?“

Langdon zmätene krútil hlavou. „Som v... Taliansku?“

„To je dobre,“ prikývla. „Vracia sa vám pamäť.“

„Nie!“ Langdon ukázal cez okno na dominantnú budovu v diaľke. „Spoznávam Palazzo Vecchio.“

Doktorka Brooksová zažala a silueta Florencie zmizla. Podišla k posteli a pokojne šepla: „Pán Langdon, nemáte sa čoho obávať. Trpíte miernou amnéziou, ale doktor Marconi potvrdil, že mozog vám funguje dobre.“

Pribehol aj bradatý lekár, zrejme počul zvonček. Skontroloval monitor Langdonovej srdcovej činnosti a mladá lekárka mu zatiaľ niečo hovorila rýchlou, plynulou taliančinou – čosi o tom, že Langdon je agitato, lebo sa dozvedel, že je v Taliansku.

Rozrušený? pomyslel si Langdon zlostne. Skôr omámený! Adrenalín, ktorý mu prúdil v žilách, bojoval so sedatívami. „Čo sa mi stalo?“ spýtal sa. „Aký je deň?“

„Všetko je v poriadku,“ povedala doktorka. „Je skoré ráno. Pondelok. Osemnásteho marca.“

Pondelok. Langdon prinútil ubolenú myseľ vrátiť sa k posledným výjavom, ktoré si pamätal – chladným a temným. Kráča cez areál Harvardu na sobotné popoludňajšie prednášky. To bolo pred dvoma dňami! Keď si chcel spomenúť na niečo z prednášok, zmocnila sa ho náhla panika. Nič. Pípanie srdcového monitora sa zrýchlilo.

Lekár sa poškrabal na brade a ďalej manipuloval s prístrojmi. Doktorka Brooksová zatiaľ sedela pri Langdonovi.

„Nemusíte sa obávať,“ chlácholila ho.

„Diagnostikovali sme vám retrográdnu amnéziu, čo je pri poraneniach hlavy zvyčajné. Spomienky na niekoľko minulých dní máte možno popletené alebo vám chýbajú, ale k trvalému poškodeniu by dôjsť nemalo.“ Odmlčala sa. „Pamätáte si moje krstné meno? Povedala som vám ho, keď som prišla.“

Langdon sa na okamih zamyslel. „Sienna.“ Doktorka Sienna Brooksová.

Usmiala sa. „Vidíte? Už sa vám formujú nové spomienky.“

Langdona bolela hlava už neznesiteľne a blízke zorné pole zostávalo rozmazané. „Čo... čo sa stalo? Ako som sa sem dostal?“

„Mali by ste oddychovať a možno...“

„Ako som sa sem dostal?“ naliehal a pípanie srdcového monitora sa ešte zrýchlilo.

„Dobre, dobre, len zľahka dýchajte,“ povedala doktorka Brooksová a vymenila si nervózny pohľad s kolegom. „Poviem vám to.“ Hlas jej zvážnel. „Pán Langdon, pred tromi hodinami ste sa vtackali na pohotovosť, krvácali ste z rany na hlave a vzápätí ste skolabovali. Nikto nemal ani potuchy, kto ste a ako ste sa sem dostali. Mrmlali ste čosi po anglicky, preto ma doktor Marconi požiadal o asistenciu. Som tu na akademickom voľne z Británie.“

Langdon mal pocit, akoby sa prebudil uprostred obrazu Maxa Ernsta. Čo, dočerta, robím v Taliansku? Bežne sem chodil každý druhý jún, ale teraz je marec.

Sedatíva začínali účinkovať a on mal pocit, akoby gravitácia mocnela každou sekundou a chcela ho stiahnuť dolu cez matrac. Bojoval s ňou, nadvihol hlavu, chcel zostať pri zmysloch.

Doktorka Brooksová sa nad neho sklonila, vyzerala ako vznášajúci sa anjel. „Pán Langdon, prosím vás,“ šepla. „Trauma hlavy je v prvých dvadsiatich štyroch hodinách veľmi chúlostivá záležitosť. Musíte oddychovať, inak si môžete veľmi vážne uškodiť.“

Vo vnútornom komunikačnom okruhu zrazu zachrčalo a ozval sa hlas. „Doktor Marconi?“

Bradatý lekár stisol gombík na stene a odvetil: „Si?“

Hlas prehovoril rýchlo po taliansky. Langdon nezachytil, čo povedal, no postrehol prekvapený pohľad, ktorý si obaja lekári vymenili. Alebo preľaknutý?

„Momento,“ odvetil Marconi a ukončil hovor.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Langdon.

Doktorka Brooksová trocha prižmúrila oči. „Bola to recepčná z jisky. Niekto vás chce navštíviť.“

Cez Langdonovu omámenosť prenikol lúč nádeje. „To je dobrá správa! Možno ten človek vie, čo sa mi stalo.“

Doktorka Brooksová sa zatvárila neisto. „Čudné, že sem niekto prišiel. Nemali sme vaše meno a dosiaľ nie ste zaregistrovaný ani v systéme.“

Langdon bojoval proti sedatívam a ťarbavo sa nadvihol na posteli. „Ak niekto vie, že som tu, potom ten človek musí vedieť, čo sa stalo!“

Doktorka Brooksová vrhla pohľad na doktora Marconiho, ten ihneď zavrtel hlavou a poklopkal si po hodinkách. Obrátila sa k Langdonovi.

„Toto je jednotka intenzívnej starostlivosti,“ vysvetlila. „Až do deviatej ráno – a to najskôr – sem nikto nesmie. Doktor Marconi sa pôjde pozrieť, kto je to a čo chce.“

„A pokiaľ ide o to, čo chcem ja?“ naliehal Langdon.

Doktorka Brooksová sa trpezlivo usmiala, stíšila hlas a naklonila sa nižšie. „Pán Langdon, určité veci o včerajšej noci neviete... o tom, čo sa vám stalo. A kým sa s niekým budete rozprávať, myslím, že bude dobre, keď budete poznať všetky fakty. Nanešťastie, ešte nie ste dosť silný, aby...“

„Aké fakty?“ prerušil ju Langdon a namáhavo sa nadvihol, aby sa mohol oprieť vyššie. Pichla ho infúzia v ruke a telo akoby mu vážilo niekoľko centov. Viem iba toľko, že som vo Florencii v nemocnici a že pri príchode som opakoval slová ,very sorry...‘“

Vtom mu zišla na um strašná myšlienka.

„Zapríčinil som autonehodu?“ spýtal sa. „Zranil som niekoho?“

„Nie, nie,“ odvetila doktorka. „Nemyslím.“

„Tak potom čo?“ naliehal Langdon, zlostne prepaľujúc doktorku pohľadom. „Mám právo vedieť, čo je vo veci!“

Nastalo dlhé mlčanie a doktor Marconi nakoniec príťažlivej kolegyni zdráhavo prikývol. Doktorka Brooksová sa nadýchla a pristúpila bližšie k posteli. „Tak dobre, poviem vám, čo viem... ale budete počúvať pokojne, jasné?“

Langdon prikývol a pri tom pohybe sa mu v hlave rozprskla bolesť. Nedbal na ňu, dychtil po odpovedi.

„Tak po prvé... zranenie hlavy nespôsobila nehoda.“

„Tak to mi odľahlo.“

„No, viete... to poranenie máte od guľky.“

Langdonov monitor zapípal rýchlejšie. „Prosím?“

Doktorka Brooksová rýchlo pokračovala. „Hore na hlave vás zaškrabla guľka a podľa všetkého vyvolala otras mozgu. Máte veľké šťastie, že žijete. O centimeter nižšie a...“ Pokrútila hlavou.

Langdon na ňu neveriacky vyvalil oči. Niekto na mňa vystrelil?

Na chodbe sa ozvali hlasy, vyzeralo to ako hádka. Ten, čo prišiel za Langdonom, podľa všetkého nechcel čakať. Langdon vzápätí počul, že na konci chodby buchli ťažké dvere. Uprel tým smerom zrak a zbadal postavu prichádzajúcu po chodbe.

Žena oblečená v čiernej koži. Pôsobila mocne, temne, mala navoskované vlasy. Pohybovala sa bez námahy, akoby sa chodidlami ani nedotýkala zeme, a mierila rovno k Langdonovej izbe.

Doktor Marconi bez váhania vybehol z otvorených dverí, aby jej zamedzil prístup. „Ferma!“ rozkázal a zdvihol dlaň ako policajt.

Neznáma nespomalila, pri chôdzi vytiahla pištoľ s tlmičom. Namierila doktorovi Marconimu na hruď a vystrelila.

Ozvalo sa prerývané syčanie.

Zdesený Langdon videl, že lekár tackavo zaspätkoval do izby, zovrel si hruď, spadol na zem a biely lekársky plášť mu zmáčala krv.

3

Päť kilometrov od talianskeho pobrežia si sedemdesiatmetrová luxusná jachta Mendacium razila cestu rannou hmlou, ktorá sa dvíhala z mierne rozvlneného Jadranu. Jej trup vyprofilovaný do typu stealth bol natretý kovovosivou farbou, čo jej dodávalo neprístupný vzhľad vojenského plavidla.

Stála vyše tristo miliónov dolárov a disponovala všetkými vymoženosťami – kúpeľmi, bazénom, kinom, osobnou ponorkou a pristávacou plochou pre helikoptéru. Majiteľa, ktorý ju prevzal pred piatimi rokmi, však luxus nezaujímal. Väčšinu týchto priestorov dal hneď vyprázdniť a zriadil tam vojensky vybavené elektronické veliteľské centrum obložené olovom.

Bolo napojené na tri špecializované satelity, na množstvo pozemných prenosových staníc a obsluhoval ho vyše dvadsaťčlenný personál – technici, analytici, operační koordinátori –, ktorý žil na palube a bol v nepretržitom spojení s rozličnými operačnými centrami organizácie po svete.

O bezpečnosť sa starala neveľká jednotka mužov s vojenským výcvikom a s arzenálom najnovších zbraní. Spolu s podporným personálom – kuchármi, upratovačmi a inou službou – presahoval počet mužov na palube štyridsiatku. Mendacium bola v skutočnosti pojazdná administratívna budova, z ktorej majiteľ riadil svoje impérium.

Zamestnanci ho poznali len ako „dekana“. Bol to drobný, zakrpatený muž s opálenou pleťou a hlboko vsadenými očami. Jeho neimpozantná telesná schránka a priamočiare spôsoby dobre pristali človeku, ktorý získal obrovský majetok poskytovaním rozsiahlej ponuky utajených služieb na hmlistých okrajoch spoločnosti.

Volali ho všelijako – bezcitný žoldnier, sprostredkovateľ hriechu, splnomocnenec diabla –, ale nič z toho nebol. Dekan jednoducho poskytoval klientom možnosť bez následkov realizovať ich ambície a túžby. To, že ľudstvo je povahou hriešne, nebol jeho problém.

Napriek ohováračom a ich etickým námietkam sa jeho morálny kompas nemenil. Svoju povesť – a povesť Konzorcia – si vybudoval na dvoch zlatých pravidlách.

Nikdy nesľúb niečo, čo nemôžeš splniť.

A nikdy klientovi neklam.

Nikdy.

Dekan počas profesionálnej kariéry ani raz neporušil sľub a nikdy nevycúval z dohody. Jeho slovo bolo skala – absolútna istota –, a hoci niekedy ľutoval, že určitú zmluvu uzavrel, zrušiť ju neprichádzalo do úvahy.

Keď v to ráno vyšiel na balkón svojej súkromnej kajuty a zadíval sa ponad sčerené more, pokúšal sa potlačiť nepokoj, ktorý sa mu usadil vnútri.

Rozhodnutia z našej minulosti sú architektmi našej prítomnosti.

Vďaka rozhodnutiam z minulosti sa dekan dostal do postavenia, že sa mohol vybrať takmer na akékoľvek mínové pole a vždy z neho vyšiel bez úhony. Keď sa však dnes díval na vzdialené svetlá talianskej pevniny, cítil sa netypicky nervózne.

Pred rokom dospel na tejto jachte k rozhodnutiu, ktorého dôsledky teraz mohli otriasť všetkým, čo vybudoval. Pristal som poskytnúť službu nevhodnému človeku. V tom čase to však dekan nemohol vedieť, lenže sa prerátal a to prinieslo priam víchor nepredvídateľných komplikácií a prinútilo ho to vyslať do terénu najlepších agentov s rozkazom „urobte, čo treba“, aby sa jeho naklonená loď neprevrátila.

V tejto chvíli čakal na hlásenie jedného konkrétneho agenta.

Vayrentha, zamyslel sa a predstavil si šľachovitú špecialistku s navoskovanými vlasmi. Vayrentha, ktorá mu až do tejto misie slúžila dokonale, sa včera v noci dopustila chyby, ktorá mala kruté následky. Posledných šesť hodín to bol zmätok, zúfalý pokus ovládnuť situáciu.

Vayrentha tvrdila, že jej omyl bol jednoducho výsledkom smoly – zavŕkania holubice v nevhodnej chvíli.

Dekan však neveril na šťastie či smolu. To, čo robil, bolo zosúladené tak, aby sa vyhol všetkému náhodnému či nepredvídateľnému. Jeho devízou bolo mať dianie pod kontrolou – predvídať akúkoľvek možnosť, rátať s akoukoľvek reakciou a prispôsobovať skutočnosť zamýšľanému výsledku. Mal za sebou bezchybnú činnosť, pokiaľ išlo o úspech a utajenie, a ruka v ruke s tým šla ohromujúca klientela – miliardári, politici, šejkovia, ba dokonca celé vlády.

Na východe svitalo, najnižšie hviezdy nad obzorom začínali miznúť. Dekan stál a trpezlivo čakal na hlásenie od Vayrenthy, že misia vyšla presne tak, ako ju naplánoval.

4

Langdon mal na okamih pocit, že sa zastavil čas. Doktor Marconi ležal nehybne na dlážke a z pŕs sa mu liala krv. Langdon, premáhajúc v žilách sedatíva, zdvihol zrak na vrahyňu, ktorá stále kráčala po chodbe bližšie k otvoreným dverám jeho izby. Keď sa priblížila k prahu, uprela pohľad na Langdona a namierila naňho... namierila mu na hlavu.

Zomriem, blyslo mysľou Langdonovi. Tu, na mieste.

V malej nemocničnej izbe ohlušujúco zadunelo.

Langdon sa mykol, presvedčený, že dostal zásah, no hluk nevyšiel zo zbrane vrahyne. Buchli ťažké kovové dvere izby. Vrhla sa na ne doktorka Brooksová a zamkla ich.

Zvrtla sa, oči rozšírené od strachu, kľakla si ku kolegovmu zakrvavenému telu a skúsila mu pulz. Doktor Marconi vykašľal krv, ktorá mu stiekla po líci na bradu. Nato ochabol.

„Enrico, no! Ti prego!“ vykríkla doktorka Brooksová.

Na vonkajšom kovovom povrchu dverí zarachotila salva výstrelov. Na chodbe sa rozľahli zhrozené výkriky.

Langdonovo telo sa akosi dalo do pohybu, panika a inštinkt prevládli nad sedatívami. Keď sa ťarbavo hrabal z postele, pravým predlaktím mu prenikla pálčivá bolesť. V prvej chvíli si myslel, že dvere prestrelila guľka a trafila ho, no keď si pozrel na ruku, videl, že sa mu zo žily vytrhla infúzia. Zo zubatej diery na predlaktí mu trčal katéter a vytekala z nej teplá krv.

Langdon bol už celkom pri zmysloch.

Doktorka Brooksová stále kľačala pri Marconiho tele, skúšala mu pulz a z očí sa jej liali slzy. Potom akoby sa v nej niečo preplo, vstala a obrátila sa k Langdonovi. Jej výraz sa mu pred očami razom zmenil, mladé črty jej stvrdli, bol to neosobný výraz skúseného lekára na pohotovosti, ktorý rieši krízovú situáciu.

„Poďte za mnou!“ rozkázala.

Schmatla Langdona za ruku a ťahala ho cez izbu. Langdon sa za ňou pohol na neistých nohách. Na chodbe sa stále rozliehali výstrely a chaotický krik. Myseľ mal čistú, ale výdatne nadopované telo reagovalo pomaly. Hýb sa! Na chodidlách ho chladila vykachličkovaná dlážka a tenká nemocničná blúza mu ledva zakrývala stoosemdesiatcentimetrové telo. Cítil, že z predlaktia mu steká krv. Už jej mal plnú dlaň.

Do masívnej kľučky stále trieskali guľky a doktorka Brooksová posotila Langdona do malej kúpeľne. Pohla sa za ním, no rozmyslela si to, rozbehla sa späť a z pultu vzala jeho zakrvavené tvídové sako.

Kašli na ten svinský kabát!

Vrátila sa so sakom a rýchlo zamkla dvere kúpeľne. V tej chvíli sa s praskotom rozleteli izbové dvere.

Brooksová sa ujala vedenia. Prešla cez kúpeľňu k druhým dverám, prudko ich otvorila a zaviedla Langdona do pooperačnej izby. Za nimi sa stále ozývala streľba. Doktorka Brooksová vystrčila hlavu na chodbu, zdrapla Langdona za ruku a ťahala ho cez chodbu ku schodisku. Langdonovi sa od rýchleho pohybu zakrútila hlava. Mal pocit, že každú chvíľu zamdlie.

Najbližších pätnásť sekúnd prežil ako v hmle... schádza dolu schodmi... potkne sa... padá. V hlave mu neznesiteľne búšilo. Zrak sa mu rozmazal ešte väčšmi, svaly mu malátneli, pri každom pohybe mal pocit, že prichádza ako oneskorená reakcia.

A potom chladný vzduch.

Som vonku.

Keď ho doktorka Brooksová súrila tmavou uličkou preč od budovy, stúpil na niečo ostré a tvrdo dopadol na chodník. Brooksová ho vytiahla na nohy a hlasno zanadávala na sedatíva, ktoré mu podali.

Keď sa blížili na koniec uličky, Langdon sa znova potkol. Tentoraz ho nechala na zemi, vybehla na ulicu a hlasno na niekoho v diaľke zakričala. Langdon rozoznal mdlé zelené svetlo taxíka zaparkovaného pred nemocnicou. Auto sa nepohlo, taxikár nepochybne spal. Brooksová skríkla a divo zamávala rukami. Svetlá taxíka sa konečne zažali a auto sa k nim lenivo pohlo.

V uličke za Langdonom sa rozleteli dvere a ozvali sa rýchlo sa blížiace kroky. Obzrel sa a zbadal tmavú postavu, ktorá k nemu bežala. Pokúsil sa vstať, no už pri ňom bola doktorka a strkala ho na zadné sedadlo fiata. Dopadol naň polovicou tela, druhá polovica mu ostala na dlážke a už aj sa naňho vrhla doktorka Brooksová, ktorá za nimi pribuchla dvere.

Taxikár sa s rozospatými očami obzrel a zadíval sa na grotesknú dvojicu, ktorá sa mu vovalila do auta – mladá žena s účesom do chvosta v lekárskom úbore a muž v potrhanej nemocničnej blúze s krvácajúcou rukou. Zjavne sa chystal skríknuť von!, no vtom sa rozletelo bočné zrkadielko. Z uličky rýchlo vybehla žena v čiernom s pištoľou vo vystretej ruke. Pištoľ znova zasyčala v okamihu, keď doktorka Brooksová stiahla dolu Langdonovi hlavu. Rozprsklo sa zadné okno a zasypala ich spŕška skla.

Taxikár viac nepotreboval. Šliapol na plyn a taxík sa rozbehol.

Langdon balansoval na pokraji vedomia. Niekto ma chce zabiť?

Keď zabočili za roh, doktorka Brooksová si sadla a chytila Langdonovi zakrvavenú ruku. Z otvoru v mäse vytŕčal katéter.

„Pozrite sa z okna,“ prikázala.

Langdon poslúchol. Vonku v tme sa mihali prízračné náhrobky. Do tejto situácie sa akosi hodilo, že práve prechádzajú cez cintorín. Langdon cítil, že doktorka mu opatrne ohmatáva katéter, a potom mu ho z ničoho nič vytrhla.

Priamo do hlavy mu ako blesk vletela horúca bolesť. Oči sa mu zavrátili a všetko sčernelo.

5

Dekanov pohľad na upokojujúcu hmlu Jadranu prerušilo prenikavé zvonenie telefónu. Rýchlo sa vrátil do kajuty.

Najvyšší čas, pomyslel si, dychtiac po správe.

Obrazovka počítača na stole blikla a ožila. Informovala ho, že hovor prichádza z hlasovo kódovaného telefónu Sweedish Sectra Tiger XS a presmerovali ho cez štyri nevystopovateľné routery, kým ho prepli na jeho loď.

Nasadil si slúchadlá. „Tu dekan,“ ohlásil sa pomaly a puntičkársky. „Hovorte.“

„Tu Vayrentha,“ ozval sa hlas.

Dekan vycítil v jej tóne nezvyčajnú nervozitu. Agenti z terénu sa málokedy spájali s dekanom priamo a ešte zriedkavejšie zostávali v jeho službách po debakli, k akému došlo v noci. Tak či onak, dekan potreboval agenta na mieste, aby krízu zažehnal, a na túto prácu bola Vayrentha najlepšia.

„Mám aktualizáciu,“ povedala Vayrentha.

Dekan mlčal, čo znamenalo, aby pokračovala.

Prehovorila čo najneutrálnejšie, zrejme pokus zachovať profesionalitu. „Langdon unikol,“ povedala. „Má predmet.“

Dekan si sadol za stôl a dlho mlčal. „Rozumiem,“ povedal napokon. „Podľa mňa sa čo najskôr obráti na úrady.“ O dve paluby nižšie pod dekanom v bezpečnom kontrolnom centre sedel vo svojej kóji starší sprostredkovateľ Laurence Knowlton. Všimol si, že dekanov kódovaný rozhovor sa skončil. Dúfal, že dostal dobrú správu. Dekan bol v posledných dňoch priam hmatateľne napätý a všetci na palube vycítili, že prebieha dajaká mimoriadne riskantná operácia.

V stávke je nepredstaviteľne veľa, takže nech sa to Vayrenthe tentoraz podarí.

Knowlton bol zvyknutý rozhodovať v týchto starostlivo naplánovaných hrách, no tento scenár sa rozpadol do chaosu a vedenie prebral dekan osobne.

Dostali sme sa na nezmapované územie.

Po svete prebiehalo momentálne pol tucta ďalších operácií, ale všetky prebrali rozličné odbočky Konzorcia v teréne, aby sa dekan a jeho personál na palube Mendacia mohli venovať výhradne tejto.

Ich klient sa pred niekoľkými dňami vo Florencii zabil skokom z výšky, no Konzorcium sa stále venovalo početným úlohám, ktoré im zadal – konkrétnym záležitostiam, ktoré im tento muž zveril bez ohľadu na okolnosti –, a Konzorcium malo v úmysle ako vždy bez otázok ich plniť.

Mám svoje rozkazy, povedal si Knowlton a chcel podľa nich konať. Vyšiel zo svojej zvukotesnej sklenej kóje, prešiel popri piatich-šiestich iných – do niektorých bolo vidieť, iné boli nepriehľadné –, kde sa dôstojníci v službe venovali iným stránkam tejto misie.

Prešiel cez klimatizovaný vzduch kontrolnej miestnosti, kývol hlavou technickému personálu a vstúpil do malého sejfu s desiatkou trezorov. Jeden otvoril a vybral jeho obsah – v tomto prípade výrazne červenú pamäťovú kartu. Podľa pripojených inštrukcií pamäťová karta obsahovala veľký videosúbor a klient im prikázal rozoslať ho zajtra ráno v stanovenom čase rozhodujúcim médiám.

Zajtrajšie anonymné rozoslanie bude celkom jednoduché, ale flowchart v súlade s protokolom pre všetky digitálne súbory vyznačil tento súbor na prehliadku dnes – dvadsaťštyri hodín pred odoslaním –, aby Konzorcium malo dosť času vykonať nevyhnutné dešifrovanie, kompiláciu alebo iné prípravy potrebné pred odoslaním v stanovenú hodinu.

Nič sa nenechávalo na náhodu.

Knowlton sa vrátil do svojej priehľadnej kóje, zatvoril ťažké dvere a odlúčil sa od vonkajšieho sveta.

Šťukol vypínačom na stene a jeho kója sa vzápätí stala nepriehľadnou. Do sklených stien kancelárií na palube Mendacia boli z bezpečnostných dôvodov zabudované „pohyblivé fragmenty“. Priehľadnosť skiel sa dala meniť zapnutím alebo vypnutím elektrického prúdu, ktorý milióny týchto drobučkých čiastočiek buď usporiadal, alebo rozptýlil.

Základom úspechu Konzorcia bolo škatuľkovanie.

Poznaj iba svoju misiu. S nikým o ničom nehovor.

Knowlton uzavretý vo svojom privátnom priestore zasunul pamäťovú kartu do počítača a zapol ho, aby mohol všetko zhodnotiť.

Obrazovka vzápätí stmavla... z reproduktorov sa ozval tichý zvuk špliechajúcej vody. Na obrazovku pomaly vystúpil obraz... beztvarý, tienistý. V tme sa začal formovať tvar... vnútrajšok jaskyne... alebo akejsi obrovskej siene. Podlahu tvorila voda, čosi ako podzemné jazero. Napodiv, voda bola osvetlená... akoby znútra.

Knowlton ešte nikdy nič také nevidel. Celá jaskyňa žiarila tajuplným červenkastým odtieňom, bledé steny zalieval vláknitý odraz čeriacej sa vody. Čo... čo je to za miesto?

Čerenie neprestávalo a kamera sa začínala skláňať nadol. Klesala kolmo rovno k vode, až prenikla jej osvetlenou hladinou. Špľachot čerenia zatíchol, vystriedala ho tajuplná tíš pod vodou. Kamera pod vodou klesala ďalej niekoľko metrov, až napokon zastala a zaostrila na dno jaskyne zanesené ílom.

K dnu bola priskrutkovaná obdĺžniková mihotavá tabuľa z titánu.

Bol na nej nápis.

NA TOMTO MIESTE V TENTO DÁTUM
SA SVET NAVŽDY ZMENIL.

Dolu na tabuli bolo vygravírované meno a dátum.

Bolo to meno ich klienta.

A dátum... zajtrajší.

6

Langdon vnímal, že ho dvíhajú pevné ruky... vytrhávajú ho z delíria, pomáhajú mu z taxíka. Pod bosými chodidlami ho chladila dlažba.

Tackal sa po opustenom chodníku medzi dvoma činžiakmi, podopieraný štíhlym telom doktorky Brooksovej. Ranný vzduch šumel, nadúval mu nemocničnú blúzu a Langdon cítil chlad na miestach, kde by ho nemal cítiť.

Sedatívum, ktoré dostal v nemocnici, mu rozmazalo rozmýšľanie rovnako ako zrak. Mal pocit, akoby bol pod vodou a pokúšal sa predrať cez slizký, kalne osvetlený svet. Sienna Brooksová ho ťahala ďalej s prekvapujúcou silou.

„Schody,“ povedala a Langdon si uvedomil, že došli k bočnému vchodu do budovy.

Langdon sa chytil zábradlia a omámene sa plahočil hore, schod za schodom. Telo si cítil ako závažie. Doktorka Brooksová ho teraz doslova tlačila. Keď dorazili na plošinu, vyťukala čísla do zhrdzaveného číselníka a dvere sa s bzučaním otvorili.

Vzduch nebol vnútri oveľa teplejší, ale vydláždená podlaha mu po drsnom chodníku vonku pripadala pod chodidlami ako koberec. Doktorka Brooksová zaviedla Langdona k maličkému výťahu, otvorila harmonikové dvere a vopchala ho do priestoru, ktorý bol asi taký veľký ako telefónna búdka. Vzduch tam razil po cigaretách MS – sladkotrpká vôňa, pre Taliansko rovnako všadeprítomná ako aróma čerstvého espresa. Táto vôňa trocha prečistila Langdonovi hlavu. Doktorka Brooksová stlačila gombík a kdesi vysoko nad nimi zacvakali súkolesia. Dali sa do pohybu.

Hore...

Škrípavý výťah sa pri výstupe triasol a chvel. Keďže jeho steny boli zo železného pletiva, Langdon sa prichytil, že pozoruje steny šachty, ktoré sa popri nich kĺzali. Aj v tomto polovedomom stave ožil jeho strach zo stiesnených priestorov.

Nedívaj sa.

Oprel sa o pletivo a lapal dych. Bolelo ho predlaktie, a keď sa naň pozrel, zbadal, že má okolo neho nešikovne obkrútený rukáv tvídového saka ako obväz. Zvyšok saka ležal za ním na dlážke, rozstrapkaný a špinavý.

Proti búšiacej bolesti v hlave zavrel oči a znova ho obostrela tma.

Prišiel známy výjav – majestátna zahalená žena s amuletom a so skučeravenými striebornými vlasmi. Stála ako predtým na brehu skrvavenej rieky, obklopená zvíjajúcimi sa telami. Prehovorila prosebným hlasom.

Hľadaj a nájdeš!

Langdona premohol pocit, že ju musí zachrániť... zachrániť všetkých. Napoly zahrabané, naopak obrátené nohy ochabovali... jedna za druhou.

Kto ste? zvolal do ticha. Čo chcete?

Jej bohaté strieborné vlasy začali povievať v horúcom vetre. Náš čas sa kráti, zašepkala a dotkla sa amuletu na krku. Potom z ničoho nič explodovala v oslepujúcom ohnivom stĺpe, ktorý sa rozvlnil cez rieku a oboch pohltil.

Langdon vykríkol a otvoril oči.

Doktorka Brooksová ho znepokojene pozorovala. „Čo je?“

„Stále mám halucinácie!“ odvetil Langdon. „Ten istý výjav.“

„Tá striebrovlasá žena? A mŕtve telá?“

Langdon prikývol s čelom zroseným od potu.

„To prejde,“ ubezpečila ho napriek tomu, že sama bola roztrasená. „Pri amnézii sú vracajúce sa vízie bežné. Tak funguje mozog, registruje vaše dočasne otrasené spomienky, a preto hádže všetko do jedného obrazu.“

„Nie je veľmi pekný,“ vytisol zo seba.

„Viem, ale kým sa uzdravíte, spomienky budete mať chaotické, neroztriedené – minulosť, prítomnosť a predstavy, všetko zmiešané dokopy. To isté sa odohráva v snoch.“

Výťahom myklo, zastal a doktorka Brooksová otvorila harmonikové dvere. Znova vykročili, tentoraz po tmavej úzkej chodbe. Minuli oblok, za ktorým začali z ranného svitu vystupovať tmavé siluety florentských striech. Na konci chodby sa Brooksová zohla, vytiahla spod vysmädnutej izbovej rastliny kľúč a odomkla dvere.

Byt bol maličký, vzduch vnútri prezrádzal, že tam prebieha súboj medzi sviečkou s vanilkovou arómou a starým kobercom. Nábytok a umelecké predmety by sa prinajlepšom dali označiť za chatrné – akoby byt zariaďovala z bazárového výpredaja. Doktorka Brooksová nastavila termostat a radiátory sa prebrali k životu.

Chvíľu postála so zatvorenými očami a zhlboka dýchala, akoby sa chcela pozbierať. Nato sa obrátila a pomohla Langdonovi do skromnej kuchynky, kde pri stole stáli dve biedne stoličky.

Langdon sa k jednej pohol v nádeji, že si sadne, no doktorka Brooksová ho jednou rukou chytila za rameno a druhou otvorila skrinku. Tá bola takmer prázdna... sušienky, cestoviny, plechovica koly a fľaštička s kapsulami NoDoz.

Vybrala fľaštičku a odsypala Langdonovi do dlane šesť kapsúl. „Kofeín,“ vysvetlila. „Na nočné služby, ako som mala dnes.“

Langdon si strčil kapsuly do úst a rozhliadol sa po vode.

„Rozhryznite ich,“ povedala. „Tak sa dostanú do krvi rýchlejšie a pomôžu vyvážiť sedatíva.“

Langdon zahryzol a zmraštil tvár. Bolo to trpké, zrejme sa to malo prehĺtať celé. Doktorka Brooksová otvorila chladničku a podala Langdonovi poloprázdnu fľašu San Pellegrina. Vďačne si vypil poriadny dúšok.

Doktorka Brooksová ho chytila za pravé rameno, odstránila provizórny obväz, ktorý zmajstrovala z jeho saka, a odložila ho na kuchynský stôl. Nato mu pozorne prezrela ranu. Keď mu držala obnažené rameno, Langdon pocítil, že štíhle ruky sa jej chvejú.

„Prežijete,“ konštatovala.

Langdon dúfal, že bude v poriadku aj ona. Ledva si vedel predstaviť, čo obaja prežili. „Pani doktorka Brooksová,“ povedal, „musíme niekomu zavolať. Na konzulát... políciu. Niekomu.“

Prikývla. „A prestaňte ma volať doktorka Brooksová. Som Sienna.“

„Vďaka. Ja som Robert.“ Zdalo sa, že puto, ktoré sa medzi nimi vytvorilo, keď utekali a šlo im o život, stačí, aby si potykali. „Vravíš, že si Britka?“

„Rodená, áno.“

„Nepočujem nijaký prízvuk.“

„To je dobre,“ odvetila. „Nadrela som sa, aby som sa ho zbavila.“

Langdon sa chcel spýtať prečo, no Sienna mu naznačila, aby sa pobral za ňou. Úzkou chodbičkou ho zaviedla do malej tmavej kúpeľne. V zrkadle nad umývadlom zbadal Langdon svoj odraz prvý raz od chvíle, keď sa videl v obloku nemocničnej izby.

Nie dobré. Husté tmavé vlasy mal strapaté, oči podbehnuté krvou a unavené. Na čeľustiach sa mu črtal príkrov strniska.

Sienna otvorila kohútik a strčila Langdonovo poranené predlaktie pod prúd ľadovej vody. Prenikavo to štípalo, no zaťal zuby a ruku tam nechal.

Vzala čistú handričku a postriekala ju antibakteriálnym mydlom. „Nedívaj sa.“

„To nič. Vydržím...“

Dôkladne mu začala šúchať ruku a Langdonovi do nej vystrelila pálčivá bolesť. Zaťal zuby, aby nevykríkol.

„Nesmie sa to nainfikovať,“ povedala a šúchala ešte energickejšie. „A okrem toho, ak sa chceš obrátiť na úrady, bude lepšie, keď budeš čulejší ako teraz. Nič tak neaktivuje adrenalín ako bolesť.“

Langdon vydržal to drhnutie ešte asi desať sekúnd a potom jej ruku vytrhol. Stačilo! Naozaj sa cítil mocnejší a čulejší. Bolesť v ruke trochu potlačila ešte väčšiu bolesť v hlave.

„Dobre,“ povedala, zastavila vodu a čistým uterákom mu utľapkala ruku dosucha. Priložila mu na predlaktie malý obväz, no keď tak robila, Langdonovu pozornosť upútalo čosi, čo si všimol až teraz – a poriadne ho to vykoľajilo.

Už takmer štyri desaťročia nosil staré zberateľské hodinky s Mickey Mousom, dar od rodičov. Mickeyho usmiata tvár a mávajúce ruky mu každý deň pripomínali, aby sa častejšie usmieval a bral život menej vážne.

„Moje... hodinky,“ vyjachtal. „Sú preč!“ Bez nich sa zrazu cítil neúplný. „Mal som ich, keď som prišiel do nemocnice?“

Sienna sa naňho zarazene pozrela, zrejme jej nešlo do hlavy, ako sa môže trápiť pre takú obyčajnú vec. „Na nijaké sa nepamätám. Teraz sa poumývaj. Vrátim sa o chvíľu a porozmýšľame, ako ti zohnať pomoc.“ Obrátila sa na odchod, ale vo dverách postála a uprela mu pohľad do očí v zrkadle. „A kým budem preč, dobre porozmýšľaj, prečo ťa chce niekto zabiť. Bude to zrejme prvá otázka, ktorú ti úrady položia.“

„Počkaj – kam ideš?“

„S políciou sa nemôžeš rozprávať polonahý. Idem ti pohľadať nejaké šatstvo. Môj sused je približne rovnako veľký. Je preč a kŕmim mu mačku. Splatí mi dlh.“

S týmito slovami odišla.

Robert Langdon sa obrátil späť k malému zrkadlu nad umývadlom a ledva spoznal človeka, ktorý sa naňho díval. Niekto ma chce zabiť. V hlave sa mu opäť ozvalo ako nahrávka vlastné blúznivé mrmlanie.

Very sorry. Very sorry.

Pátral v pamäti po dajakej spomienke... po hocijakej. Iba prázdno. Vedel iba toľko, že je vo Florencii a hlavu mu poranila guľka.

Keď hľadel do svojich unavených očí, mimovoľne si položil otázku, či sa v nasledujúcej chvíli neprebudí doma v kresle, kde číta, a v ruke bude držať prázdny pohár od martini a Mŕtve duše. A znova si pripomenul, že značka Bombay Sapphire a Gogoľ by sa nikdy nemali miešať.

7

Langdon si zhodil zakrvavenú nemocničnú blúzu a okolo pása si obkrútil uterák. Keď si postriekal vodou tvár, opatrne sa dotkol stehov na temene. Pokožku mal boľavú, ale keď si nad ranou prihladil strapaté vlasy, zranenie akoby zmizlo. Už zaberal kofeín a konečne cítil, že hmla sa dvíha.

Rozmýšľaj, Robert. Spomínaj.

V kúpeľni bez okien naňho zrazu padla klaustrofóbia. Langdon vyšiel na chodbičku a inštinktívne sa pohol k pásu denného svetla, ktoré prenikalo cez pootvorené dvere na konci chodbičky. Bola tam akási provizórna pracovňa s lacným stolom, obdratým otočným kreslom, s knihami na dlážke a, chvalabohu... s oblokom.

Langdon k nemu prešiel.

Vychádzajúce toskánske slnko začínalo bozkávať najvyššie veže prebúdzajúceho sa mesta – kampanilu, Badiu, Bargello. Langdon pritisol čelo na studené sklo. Marcový vzduch bol svieži a chladný, umocňoval plné spektrum slnečného svitu, ktorý už nazeral na úbočia.

Maliarske svetlo, tak ho volajú.

Uprostred siluety sa dvíhala ako hora kupola s červenými škridlami a jej vrchol zdobila pozlátená medená guľa, ktorá sa ligotala ako maják. Il Duomo. Brunelleschi sa tu vytvorením masívnej kupoly baziliky zapísal do dejín architektúry a táto stodvadsať metrov vysoká stavba stojí na mieste aj dnes po vyše päťsto rokoch ako nehybný obor na Piazza del Duomo.

Prečo som vo Florencii?

Pre Langdona, celoživotného obdivovateľa talianskeho umenia, sa Florencia stala jedným z najobľúbenejších miest v celej Európe. V uliciach tohto mesta sa hral ako dieťa Michelangelo a v jeho ateliéroch sa rodila talianska renesancia. Florencia, ktorej galérie vábia milióny turistov, aby obdivovali Botticelliho Zrodenie Venuše, Leonardovo Zvestovanie a pýchu a hrdosť tohto mesta – Dávida.

Keď Langdon ako tínedžer prvý raz uvidel Michelangelovho Dávida, táto socha ho hypnotizovala... vstupuje do Accademie delle Belle Arti... pomaly kráča medzi šíkmi Michelangelových nedokončených Otrokov... a potom cíti, ako mu čosi nezadržateľne dvíha pohľad k päťmetrovému majstrovskému dielu. Návštevníkov, ktorí videli Dávida prvý raz, ohromovala jeho veľkosť a vypracovaná muskulatúra, no Langdona strhol Dávidov geniálne vytvorený postoj. Michelangelo tu využil klasickú tradíciu contrapposta a vytvoril tak ilúziu, že Dávid sa nakláňa doprava, pričom jeho ľavá noha takmer nie je zaťažená, hoci tie tony mramoru nesie práve ona.

Dávid prvý vzbudil v Langdonovi obdiv. Ocenil silu, akú má v sebe veľké sochárstvo. Teraz úporne spomínal, či si v predchádzajúcich dňoch nebol pozrieť toto majstrovské dielo, no vydoloval jedinú spomienku – ako sa prebral v nemocničnej izbe a videl, ako mu pred očami vraždia nevinného lekára. Very sorry. Very sorry.

Od pocitu viny mu prišlo takmer nevoľno. Čo som to urobil?

Keď stál pri obloku, periférne zazrel na stole laptop. Blyslo mu mysľou, že nech sa mu v noci stalo čokoľvek, mohlo by to byť v správach.

Ak sa dostanem na internet, mohol by som nájsť odpoveď.

Obrátil sa k dverám a zavolal: „Sienna?“

Ticho. Asi je ešte v susedovom byte a hľadá mu šatstvo.

Otvoril laptop a zapol ho, presvedčený, že Sienna takýto vpád do súkromia pochopí.

Obrazovka zablikala a ožila – štandardné pozadie Windows s modrým oblakom. Langdon hneď prešiel na stránku Google Italia a vyťukal Robert Langdon.

Teraz by ma mali vidieť študenti, pomyslel si, keď začal hľadať. Ustavične ich totiž karhal, že googlujú sami seba – táto podivná nová zábavka, v ktorej sa odrážala posadnutosť vlastným významom, momentálne zachvátila americkú mládež.

Vyskočila stránka s výsledkami – stovky nálezov týkajúcich sa Langdona, jeho kníh a prednášok. To nehľadám.

Stisol kláves správy a obmedzil tým hľadanie.

Vyskočila nová stránka: Výsledky správ pre „Robert Langdon“. Autogramiáda kníh: Robert Langdon bude... Promočný prejav Roberta Langdona... Robert Langdon vydáva Základy symbolov pre...

Bol to niekoľkostránkový zoznam, ale nič nedávne tam nebolo – určite nič, čo by vysvetľovalo jeho terajšiu ošemetnú situáciu. Čo sa stalo v noci? Langdon hľadal ďalej, otvoril si webovú stránku The Florentine, čo boli anglické noviny vydávané vo Florencii. Prebehol očami titulky, sekciu najnovšie správy a policajný blog, články o požiari v byte, o škandále s vládnou spreneverou a o všelijakých menej závažných trestných činoch.

Nič, vôbec nič!

Zastal pri najnovšej správe o významnom občanovi mesta, ktorý v noci zomrel na infarkt na námestí pri katedrále. Jeho meno ešte nezverejnili, ale neexistuje podozrenie z niečoho nezákonného.

Keď už nevedel, čo ďalej, pozrel si svoju harvardskú emailovú adresu a skontroloval správy, či medzi nimi nenájde odpoveď. Našiel iba zvyčajnú záľahu mailov od kolegov, študentov a priateľov. Väčšina sa týkala termínov na budúci týždeň.

Akoby nikto nevedel, že som preč.

S narastajúcou neistotou vypol laptop a zavrel ho. Už-už chcel odísť, no vtom mu na niečo padol zrak. Na okraji Sienninho stola ležala na kôpke starých lekárskych časopisov a papierov fotografia z polaroidu. Sienna Brooksová a jej bradatý kolega lekár sa na nej smiali na nemocničnej chodbe.

Doktor Marconi, pomyslel si Langdon, a keď vzal fotografiu, aby si ju pozrel, bodla ho vina.

Keď ju odkladal na hŕbku kníh, prekvapene si na nej všimol žltú knižočku – otrhaný program londýnskeho divadla Globe. Podľa obálky išlo o inscenáciu Shakespearovej hry Sen noci svätojánskej... uvedenej takmer pred dvadsiatimi piatimi rokmi.

Hore na programe bolo fixkou napísané: Srdiečko, nikdy nezabudni, že si zázrak.

Langdon ho vzal a spomedzi stránok vypadli na stôl novinové výstrižky. Rýchlo ich chcel vložiť späť, no keď program otvoril na ošúchanej stránke, kde boli predtým, znehybnel.

Díval sa na fotografiu dieťaťa, ktoré stvárnilo Shakespearovho nezbedného škriatka Puka. Bolo to dievčatko nie staršie ako päť rokov a plavé vlasy malo zviazané do známeho konského chvosta.

Text pod fotografiou znel: Zrodila sa hviezda.

V životopise sa nadšene písalo o zázračnom hereckom dieťati – Sienne Brooksovej – s inteligenčným kvocientom nad najvyššou hranicou, ktoré sa za jediný večer naučilo naspamäť repliky všetkých postáv a na prvých skúškach často napovedalo kolegom. Medzi koníčky tejto päťročnej dievčinky patrila hra na husliach, šach, biológia a chémia. Bola dieťaťom bohatých rodičov z londýnskeho predmestia Blackheath a vo vedeckých kruhoch už bola celebritou. Ako štvorročná porazila šachového veľmajstra a čítala v troch jazykoch.

Panebože, pomyslel si Langdon. Sienna. Tým sa všeličo vysvetľuje.

Langdon si spomenul, že medzi najchýrnejších absolventov Harvardu patrilo zázračné dieťa Saul Kripke, ktorý sa v piatich rokoch sám naučil po hebrejsky a do dvanástich rokov prečítal všetky Descartove diela. A ďalej si spomenul, že neskôr čítal o mladom géniovi Moše Kai Cavalinovi, ktorý v jedenástich rokoch získal vysokoškolský diplom s priemerom 4,0, dosiahol národný majstrovský titul v bojových umeniach a v štrnástich rokoch vydal knihu s názvom Dokážeme to.

Vzal si ďalší výstrižok s novinovým článkom a fotografiou sedemročnej Sienny: DETSKÝ GÉNIUS S IQ 208.

Langdon nevedel, že IQ môže byť až také vysoké. V článku sa písalo, že Sienna hrá virtuózne na husliach, nový jazyk zvládne za mesiac a sama sa učí anatómiu a fyziológiu.

Pozrel sa na ďalší výstrižok z lekárskeho časopisu: BUDÚCNOSŤ MYSLENIA: NIE VŠETKY MOZGY SÚ ROVNAKÉ.

Pri článku bola fotografia asi desaťročnej Sienny, stále bledej, ako stojí pri veľkom lekárskom prístroji. Bol tam rozhovor s lekárom, ktorý vysvetľoval, že pozitrónová emisná tomografia Sienninho malého mozgu odhalila, že sa fyzicky líši od iných malých mozgov. V jej prípade je väčší, efektívnejší, schopný operovať s vizuálno-priestorovým obsahom spôsobmi, do akých sa väčšina ľudí vôbec nemôže pustiť. Lekár prirovnal Siennine fyziologické výhody k nezvyčajne urýchlenému rastu buniek v jej mozgu, čomusi ako rakovina, ibaže tu ide o urýchlený rast prospešného mozgového tkaniva, a nie o nebezpečné rakovinové bunky. Langdon našiel výstrižok z malomestských novín. KLIATBA OSLNIVOSTI. Tam nebola fotografia a článok hovoril o mladej geniálnej Sienne Brooksovej, ktorá chodila do obyčajnej školy, ale ostatní žiaci sa jej posmievali, lebo medzi nich nezapadala. Ďalej sa písalo o pocite izolácie, aký majú nadaní mladí ľudia, lebo ich spoločenské návyky nedržia krok s ich intelektom a ostatní ich často vylučujú zo svojho stredu.

Sienna podľa tohto článku ušla ako osemročná z domu a vďaka svojej bystrosti žila celkom sama desať dní, kým ju objavili. Našli ju v luxusnom londýnskom hoteli, kde predstierala, že je dcérkou jedného z hostí, ukradla kľúč a objednávala si jedlo do izby na účet niekoho iného. Za ten týždeň prečítala celých tisícšesťsto strán Grayovej anatómie. Keď sa jej úrady spýtali, prečo čítala medicínsky text, odvetila, že chcela prísť na to, čo má s mozgom.

Langdon s tým malým dievčaťom začal cítiť. Nevedel si predstaviť, aký pocit osamelosti musí mať dieťa, ktoré je také iné. Poskladal články a naposledy sa pozrel na fotografiu päťročnej Sienny v úlohe Puka. Ak zvážil surrealistické okolnosti ich dnešného ranného stretnutia, musel uznať, že úloha nezbedného škriatka podnecujúceho k snom je zvláštne primeraná. Želal si iba to, aby sa aj on ako ostatné postavy v hre jednoducho prebudil a mohol si povedať, že všetky tie nedávne zážitky boli iba snom.

Pozorne uložil všetky výstrižky na stránku, kde boli predtým, a zavrel program. Keď sa znova pozrel na nápis na obálke: Srdiečko, nikdy nezabudni, že si zázrak, nečakane ho zachvátila melanchólia.

Pohľadom sa pristavil na známom symbole, ktorý skrášľoval obálku. Bol to rovnaký raný grécky piktogram, ktorý krášli takmer všetky divadelné programy na svete – dvetisícpäťsto rokov starý symbol, ktorý sa stal synonymom dramatického divadla.

Le maschere.

Zadíval sa na ikonické tváre Komédie a Tragédie, ktoré naňho upierali pohľad, a zrazu sa mu v ušiach ozvalo čudné zunenie – akoby mu v mozgu pomaly napínali drôt. V hlave mu vystrelila bolesť. Pred očami mu plávali vidiny masiek. Zalapal po dychu, dvihol ruky, sadol si na stoličku pri stole, pevne zavrel oči a chytil si hlavu do dlaní.

V tej tme sa mu znova vrátili tie šialené vízie... drsné a živé.

Spoza krvavočervenej rieky naňho opäť volala žena so striebornými vlasmi a s amuletom. Jej zúfalé výkriky prenikali skazeným vzduchom a bolo ich zreteľne počuť za náreku mučených a zomierajúcich, ktorí sa zmietali v agónii, kam len oko dovidelo. Znova videl naopak obrátené nohy označené písmenom R, to napoly zahrabané telo, ktoré nepríčetne kopalo v zúfalom úsilí nadýchnuť sa.

Hľadaj a nájdeš! volala žena na Langdona. Čas sa kráti.

Langdon pocítil neodolateľnú potrebu pomôcť jej... pomôcť všetkým. Cez krvavočervenú rieku na ňu v panike zakričal: Kto ste?

Žena opäť zdvihla ruky a odhrnula si závoj. Ukázal sa ten istý nápadný zovňajšok, ktorý Langdon už videl.

Som život, povedala.

Z ničoho nič sa na oblohe nad ňou zjavil kolosálny obraz – strašidelná maska s dlhým zobákovitým nosom a s dvoma ohnivými zelenými očami, ktoré neprítomne hľadeli na Langdona. A... ja som smrť, zadunel hlas.

8

Langdon rýchlo otvoril oči a preľaknuto sa nadýchol. Stále sedel pri Sienninom stole s hlavou v rukách a divo mu búšilo srdce.

Čo sa to so mnou, dočerta, deje?

V hlave mu pretrvávali obrazy striebrovlasej ženy a zobákovitej masky. Som život. Som smrť. Pokúsil sa tú vidinu zo seba striasť, ale cítil, že ju má nastálo vpálenú do mozgu. Zo stola pred ním naňho hľadeli masky z divadelného programu.

Spomienky budete mať chaotické, neroztriedené – minulosť, prítomnosť a predstavy zmiešané dokopy.

Langdona chytal závrat.

Kdesi v byte začal vyzváňať telefón. Bolo to prenikavé, staromódne vyzváňanie, prichádzajúce z kuchyne.

„Sienna?“ zavolal Langdon a vstal.

Nijaká odpoveď. Ešte sa nevrátila. Po dvoch zazvoneniach to prebral odkazovač.

„Ciao, sono io,“ povedal Siennin radostný hlas. „Lasciatemi un messaggio e vi richiamerò.“

Píplo a ozval sa panický ženský hlas s výrazným východoeurópskym prízvukom. Hlas sa rozliehal po celej chodbe.

„Sienna, tu Danikova! Kde vy? To hrozné. Váš priateľ doktor Marconi, on mŕtvy! Nemocnica blázni! Polícia tu! Ľudia jej povedajú, že ste ušla, keď zachraňovala pacienta! Prečo? Nepoznáte on! Teraz polícia chce hovoriť s vy! Berú zamestnanec spisy! Viem, že informácia zlá – zlý adresa, nijaké číslo, falošné víza pracovné –, dnes vy nenájdu, ale skoro nájdu! Chcem varovať. Je mi ľúto, Sienna.“

Hovor sa skončil.

Langdona zavalila nová vlna výčitiek. Z odkazu vyplývalo, že doktor Marconi dovolil Sienne pracovať v nemocnici. Teraz ho Langdonova prítomnosť stála život a Siennin inštinkt zachrániť cudzieho človeka bude mať neblahé následky na jej budúcnosť.

V tej chvíli hlasno buchli dvere.

Vrátila sa.

O chvíľu zajačal odkazovač. „Sienna, tu Danikova! Kde vy?“

Langdon sa strhol, vedel, čo si Sienna vypočuje. Kým počúvala odkaz, Langdon rýchlo odložil program a upratal stôl. Potom prekĺzol cez chodbu do kúpeľne s previnilým pocitom, že nazrel do Sienninej minulosti.

O desať sekúnd sa ozvalo na dverách kúpeľne tiché zaklopanie.

„Nechám ti šaty na kľučke,“ povedala Sienna rozrušeným hlasom.

„Veľká vďaka,“ odvetil Langdon.

„Keď budeš hotový, príď, prosím ťa, do kuchyne,“ dodala. „Kým niekomu zavoláme, chcem ti ukázať niečo dôležité.“

Sienna ustato prešla do skromnej spálne. Z bielizníka vybrala džínsy a sveter a pobrala sa s tým do kúpeľne.

Uprela pohľad na svoj odraz v zrkadle, schytila hrubý plavý konský chvost, silno potiahla a z holej hlavy jej skĺzla parochňa.

Zo zrkadla na ňu hľadela holohlavá tridsaťdvaročná žena.

Dosiaľ zažila viac než dosť ťažkých situácií, a hoci sa naučila prekonávať problémy intelektom, terajšie položenie ňou do hĺbky duše otriaslo.

Odložila parochňu a umyla si tvár a ruky. Keď sa poutierala, prezliekla sa, opäť si nasadila parochňu a pozorne si ju prihladila. Sebaľútosť zniesla málokedy, no teraz jej kdesi z útrob vyhŕkli slzy. Vedela, že proti nim nič nezmôže a musí ich nechať tiecť.

A nechala.

Plakala pre život, ktorý nemohla ovládať.

Plakala pre tútora, ktorý jej zomrel pred očami.

Plakala pre hlbokú osamelosť, ktorá jej napĺňala srdce.

No predovšetkým plakala pre budúcnosť... ktorá bola zrazu strašne neistá.

9

V podpalubí luxusnej jachty Mendacium sedel vo svojej uzavretej sklenej kóji sprostredkovateľ Laurence Knowlton a neveriacky hľadel na monitor počítača. Pred chvíľou si pustil video, ktoré im zanechal klient.

Toto mám vyslať zajtra ráno médiám?

Knowlton za desať rokov v Konzorciu splnil všelijaké zvláštne úlohy a vedel, že spadajú kamsi medzi kategórie nečestné a nezákonné. Práca v morálnej sivej zóne bola v Konzorciu bežná – v organizácii, kde bolo najvyššou etickou zásadou urobiť čokoľvek, aby dodržali sľub daný klientovi.

Konáme. Nijaké otázky. Nech sa deje čokoľvek.

No predstava, že by vyslal toto video, Knowltona znepokojovala. Keď v minulosti plnil čo ako bizarné úlohy, vždy rozumel ich logike... chápal motívy... bol mu jasný želaný výsledok.

Lenže toto video bolo záhadné.

Čosi na ňom bolo iné.

Veľmi iné.

Opäť si sadol k počítaču a pustil si to video, dúfajúc, že druhé prehrávanie možno vrhne na celú vec nejaké svetlo. Zosilnil zvuk a uvelebil sa k deväťminútovej nahrávke.

Ako predtým, aj teraz sa to začalo tichým špľachotom vody v tajuplnej jaskyni zaliatej vodou, kde sa všetko kúpalo v magickom červenom svite. Kamera sa znova ponorila pod hladinu osvetlenej vody a zabrala dno zanesené ílom. A Knowlton znova čítal text na ponorenej tabuli:

NA TOMTO MIESTE V TENTO DÁTUM 
SA SVET NAVŽDY ZMENIL.

Znepokojujúce bolo, že na tabuli bolo meno klienta Konzorcia. A že dátum bol zajtrajší... to robilo Knowltonovi ešte väčšie starosti. Ale najväčšmi ho vykoľajilo to, čo nasledovalo.

Kamera sa teraz nasmerovala doľava a ukázala prekvapujúci predmet, ktorý sa vznášal vo vode pri tabuli.

Tam, pripútaná ku dnu krátkym vláknom, sa vznášala guľa z tenkej umelej hmoty. Jemná, rozochvená a priehľadná ako velikánska mydlová bublina, plávala ako podvodný balón... naplnená nie héliom, ale čímsi rôsolovitým, žltohnedou tekutinou. V priemere mohla mať takých tridsať centimetrov a vnútri jej priehľadných stien pomaly víril kalný tekutý mrak ako oko mĺkvo silnejúcej búrky.

Kriste, blyslo mysľou spotenému Knowltonovi. Tá vznášajúca sa guľa vyzerala teraz ešte zlovestnejšie ako prvý raz.

Obraz pomaly sčernel.

Zjavil sa nový – vlhká stena jaskyne, na ktorej tancovali odrazy sčerenej vody osvetlenej lagúny. Na stenu vystúpil tieň... tieň muža... stojaceho v jaskyni.

Muž mal však znetvorenú hlavu... veľmi znetvorenú.

Namiesto nosa mal dlhý zobák... akoby bol napoly vtákom.

Prehovoril tlmeným hlasom... tajomným, presvedčivým tónom... v pravidelnom rytme... akoby bol rozprávačom dajakého klasického chóru.

Knowlton sedel nehybne, ledva dýchal a zobákovitý tieň rozprával.

Som Tieň.

Ak sa na toto dívate, potom to znamená, že moja duša už spočinula v pokoji.

Zahnali ma do podzemia, a preto musím prehovárať k svetu hlboko spod zeme, vypovedaný do tejto pochmúrnej jaskyne, kde sa krvavočervené vody zlievajú do lagúny, ktorá neodráža hviezdy.

Toto je však môj raj... dokonalá maternica pre moje krehké dieťa.

Peklo.

Čoskoro sa dozviete, čo som zanechal.

No ešte aj tu cítim kroky nevedomých duší, ktoré ma prenasledujú... nechcú sa zastaviť pred ničím, aby skrížili moje plány.

Odpusť im, mohli by ste povedať, lebo nevedia, čo činia.

No v dejinách prichádza chvíľa, keď nevedomosť už nie je prečinom, ktorý možno odpustiť... chvíľa, keď iba múdrosť má moc dať rozhrešenie.

S čistým svedomím som vám všetkým odkázal dar Nádeje, spásy, zajtrajška.

No predsa sa stále nájdu takí, ktorí ma prenasledujú ako psa, poháňaní farizejskou vierou, že som šialený. Striebrovlasá krásavica, ktorá si trúfa nazývať ma netvorom! Ako slepí kňazi, ktorí horlili za Kopernikovu smrť, tak mnou pohŕda ako démonom, zdesená, že som uzrel Pravdu.

Ja však nie som prorok.

Som vaša spása.

Som Tieň.

10

„Sadni si,“ vyzvala Langdona Sienna. „Mám nateba niekoľko otázok.“

Keď prišiel Langdon dokuchyne, cítil sa nanohách už istejší. Mal nasebe susedov oblek značky Brioni, ktorý mu pozoruhodne sedel. Aj mokasíny boli pohodlné aLangdon si uložil dopamäti, že prejde nataliansku obuv, keď sa vráti domov.

Teda ak sa vrátim, pomyslel si.

Aj Sienna sa zmenila – prirodzená kráska –, keď sa prezliekla dovypasovaných džínsov akrémového svetra, čo zvýrazňovalo jej pružnú postavu. Vlasy mala stiahnuté dochvosta abezautoritatívneho lekárskeho úboru vyzerala akosi zraniteľnejšie. Langdon si všimol, že má červené oči, akoby plakala, azmocnil sa ho zdrvujúci pocit viny.

„Sienna, je mi to strašne ľúto. Vypočul som si tvoj telefonický odkaz. Neviem, čo povedať.“

„Vďaka,“ odvetila. „No vtejto chvíli sa musímesústrediť nateba. Sadni si, prosím ťa.“

Tón mala ráznejší aLangdonovi preblysli mysľou články, ktoré si práve prečítal ojej intelekte apredčasne vyspelom detstve.

„Musíš porozmýšľať,“ povedala anaznačila mu, aby si sadol. „Pamätáš sa, ako sme sa dostali dotohto bytu?“

Langdon nevedel, prečo je to také dôležité. „Taxíkom,“ odvetil asadol si kstolu. „Niekto nanás strieľal.“

„Strieľal nateba, pán profesor. To aby bolo jasné.“

„Áno. Prepáč.“

„Apamätáš sa nanejaké výstrely, keď si bol vtaxíku?“

Čudná otázka. „Áno, boli dva. Jeden trafil bočné zrkadielko adruhý rozbil zadné okno.“

„Dobre. Ateraz zavri oči.“

Langdonovi svitlo, že skúša jeho pamäť. Zavrel oči.

„Čo mám nasebe?“

Langdon si ju bezproblémov predstavil. „Čierne topánky, modré džínsy akrémový sveter svéčkom. Vlasy blond poplecia stiahnuté dozadu. Hnedé oči.“

Langdon otvoril oči azadíval sa naňu, potešený, že jeho fotografická pamäť funguje normálne.

„Dobre. Tvoje vizuálne kognitívne opisovanie je výborné, čo potvrdzuje, že tvoja amnézia je úplne retrográdna anedošlo knijakému trvalému poškodeniu procesu tvorenia pamäti. Spomenul si si naniečo zposledných dní?“

„Nanešťastie nie. No keď si bola preč, prišla namňa ďalšia vlna vidín.“

Langdon jej porozprával, že sa mu vrátili halucinácie sozahalenou ženou, sdavmi mŕtvych aokopajúcich, napoly zahrabaných nohách spísmenom R. Potom jej povedal očudnej zobákovitej maske vznášajúcej sa naoblohe.

„,Som smrť?‘ To povedala?“ spýtala sa znepokojená Sienna.

„Áno, to povedala.“

„Hm... tak to je hádam ešte silnejšie než ,ja som Višnu, ničiteľ svetov‘.“

Sienna zacitovala Roberta Oppenheimera vochvíli, keď skúšal atómovú bombu.

„Aten zobákovitý nos... maska sozelenými očami?“ spýtala sa vrozpakoch. „Netušíš, prečo si tvoja myseľ vyvolala práve tento obraz?“

„Ani trocha, ale taký typ masky bol bežný vstredoveku.“ Langdon sa odmlčal. „Je to morová maska.“

Siennu to, napodiv, vyviedlo zrovnováhy. „Morová maska?“

Langdon jej rýchlo vysvetlil, že vjeho svete symbolov je výnimočný tvar masky sdlhým zobákom takmer synonymom čiernej smrti – smrtiaceho moru, ktorý sa prehnal Európou vštrnástom storočí avniektorých oblastiach zabil až tretinu obyvateľstva. „Čierna“ včiernej smrti sa podľa všeobecného presvedčenia vzťahovala nastmavnutie tela obetí odgangrény apodkožného krvácania, no vskutočnosti symbolizovala hlbokú hrôzu ztejto pandémie, ktorá sa šírila medzi obyvateľstvom.

Langdon prikývol. Zobákovitú masku si ťažko sniečím zmýliť.

„Ačo tajné vrecko?“