Åsne Seierstad

Jeden z nás
Príbeh

o Nórsku

Prekliati reportéri

Absynt 2016

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2013, Åsne Seierstad, All rights reserved.

Z nórskeho originálu En av oss : En fortelling om Norge

Preklad: Miroslav Zumrík

Redakcia textu: Karin Benecová

Jazyková úprava textu: Marta Blašková Maňáková

Dizajn, návrh obálky a sadzba: Pavlína Morháčová

Vydavateľstvo Absynt, 2016

www.absynt.sk

ISBN 978-80-89845-30-9

Bežala.

Hore svahom, ktorý pokrýval mach. Gumovými čižmami sa zabárala do vlhkej zeme. Lesná pôda pod ňou čvachtala.

Videla to.

Videla, ako vystrelil a jeden chlapec spadol na zem.

„My dnes nezomrieme, baby,“ povedala pred chvíľou dvom dievčatám, ktoré stáli vedľa nej. „My dnes nezomrieme.“

Výstrely sa ozývali v rýchlom slede. Pauza. Nová séria výstrelov.

Už bola na Chodníku zamilovaných. Okolo nej utekali ďalší a pokúšali sa ukryť.

Za ňou sa nakláňal zhrdzavený plot, ktorý lemoval chodník. Na druhej strane pletiva sa do jazera Tyrifjorden zvažovali prudké útesy. Na okraji strminy sa prichytilo zopár konvaliniek. Akoby vyrastali priamo zo skaly. Konvalinky už odkvitli a v listoch sa im nahromadila dažďová voda, ktorá kvapkala na kamene.

Zo vzduchu vyzeral ostrov zelený. Koruny vysokých borovíc sa vplietali do seba. K oblohe sa dvíhali aj útle listnaté stromy s tenkými vetvičkami.

Tu dole, na zemi, bol les riedky.

Niekde však rástla tráva taká vysoká, že sa v nej človek mohol ukryť. Zo strminy vytŕčali skalné police ako štíty, pod ktoré sa dalo zaliezť.

Výstrely zneli ostrejšie.

Kto to strieľa? Koľko ich je?

Plazila sa sem a tam po Chodníku zamilovaných. Bolo ich tu veľa. Na útek bolo neskoro.

„Musíme si ľahnúť na zem a predstierať, že sme mŕtvi,“ navrhol jeden chlapec. „Skrúťte sa do nejakej zvláštnej polohy!“

Ľahla si na brucho a tvár pootočila do strany. Vedľa nej si ľahol chlapec a jednou rukou ju objal okolo pása.

Bolo ich tu jedenásť.

Všetci urobili, ako im chlapec navrhol.

Ak by povedal: „Utekajte!“, možno by sa rozutekali. On ale povedal: „Ľahnite si!“. Tisli sa k sebe. Hlavami boli otočení k lesu a tmavým kmeňom, nohami sa opierali o plot. Niektorí sa k sebe tisli viac, zopár kamarátov si ľahlo jeden cez druhého. Dve najlepšie kamarátky sa držali za ruky.

„Zvládneme to,“ povedal jeden z jedenástich.

Najhoršia prietrž mračien poľavila, kvapky im však neustále stekali za golier a po spotených čelách.

Pokúšali sa dýchať čo najmenej a najtichšie.

Na útese akoby omylom rástol malinový krík. Svetloružové, takmer biele divoké ruže sa natískali k plotu.

Vtom začuli blížiace sa kroky.

Kráčal pokojne. Čižmy sa mu hlboko zabárali, dlávili lišajníky, zvončeky, ďatelinu, ľadence. Zapraskali suché vetvičky.

Mal bledú, zmáčanú pokožku a jasné oči. Začínajúcu plešinu mu prekrývala tenká vrstva vlasov začesaných dozadu. V krvi mu koloval kofeín, efedrín a aspirín.

Doteraz na ostrove zabil dvadsaťdva ľudí.

Po prvom výstrele už išlo všetko ľahko. Prvý výstrel bol najťažší. Zdalo sa mu, že to nedokáže. Teraz uvoľnene kráčal s pištoľou v ruke.

Zastal na malej vyvýšenine, za ktorou sa ukrývali jedenásti. Pokojne sa na nich pozrel a opýtal sa: „Kde je, dopekla?“

Nahlas a zreteľne.

Nikto neodpovedal, ani sa nepohol.

Chlapcova ruka na drieku ju ťažila. Oblečenú mala červenú jachtársku bundu, chlapec bol v pruhovaných krátkych nohaviciach a tričku. Jej hnedá pokožka kontrastovala s jeho svetlou.

Muž na vyvýšenine začal sprava.

Prvá strela smerovala do hlavy chlapca na kraji.

Potom zamieril na jej zátylok. Zvlnené gaštanové vlasy sa jej leskli od dažďa. Guľka prenikla do mozgu. Muž vystrelil znova. Tentoraz do temena. Aj táto guľka zasiahla mozog, pokračovala cez krk do hrudného koša a zastala pri srdci. Začala sa rinúť krv. Stekala okolo mladého tela a kvapkala na kamene, rozlievala sa po ihličí a zbierala sa do mláčok.

O niekoľko sekúnd neskôr trafila ďalšia strela chlapca, ktorý ju objímal. Guľka skončila v zátylku. Pri dotyku s pokožkou, tkanivom a kosťami sa roztrieštila. Jej úlomky zasiahli mozoček a rozdrvili mozgový kmeň.

Srdce prestalo biť.

Z hlavy vytieklo trochu krvi.

Zmiešala sa s dažďovou vodou a vsiakla do zeme.

Komusi zazvonil vo vrecku mobil. Iný mobil zapípal po prijatí správy.

Jedno z dievčat potichu, takmer nepočuteľne, zašepkalo: „Nie...“ Guľka mu zasiahla hlavu. Tichučké „nie“ doznelo.

Výstrely sa ozývali s niekoľkosekundovým odstupom.

Jeho zbrane mali laserové zameriavače. Pištoľ vysielala zelený lúč, puška červený.

Predposledné dievča v rade sa na okamih pozrelo na jeho zablatené čierne čižmy. Na päte mu z nich vytŕčali kovové hroty. Muž mal čierne nohavice, v spodnej časti lemované reflexným pásom so šachovnicovým vzorom.

Za ruku držala svoju najlepšiu kamarátku . Tvárami boli obrátené k sebe.

Guľka mierila na temeno a prenikla cez lebku a čelový lalok kamarátky so svetlejšími vlasmi. Jej telo sa niekoľkokrát myklo. Stisk ruky poľavil.

Sedemnásť rokov nie je dlhý život, pomyslela si tá, ktorá ešte žila.

Ozval sa ďalší výstrel.

Guľka jej zahvižďala v uchu a roztrhla pokožku na hlave. Krv jej zaliala tvár i ruky, ktorými si chránila hlavu.

Chlapec po jej boku zašepkal: „Umieram.“

„Pomôž mi, umieram,“ prosil.

Jeho dych slabol, až úplne stíchol.

Odkiaľsi z hlúčika sa ozýval tlmený nárek. Tiché stony a chrčanie. Neskôr iba slabé pípanie. Napokon úplné ticho.

Na chodníku bilo jedenásť sŕdc. Teraz už len jedno.

O trochu ďalej zakrýval dieru v plote krivý kôl. Niekoľko mladých ľudí preliezlo cez malý otvor smerom k prudkému zrázu.

„Dievčatá prvé!“ zvolal chlapec, ktorý pomáhal preliezať ostatným.

Keď sa z chodníka ozvali výstrely, chlapec sa šmýkal nadol po mokrom piesku, kameňoch a štrku.

Na okraji skalnej lavice sedelo dievča so zvlnenými vlasmi. Videlo, ako sa chlapec rúti po svahu, a vykríklo chlapcovo meno.

Okamžite zabrzdil a rozhliadol sa.

„Poď sem!“ zvolalo dievča.

Mladí ľudia obsadili celý kraj skalnej lavice. Potisli sa k sebe a uvoľnili mu miesto. Posadil sa vedľa dievčaťa.

Stretli sa minulý večer. On bol zo severu, ona zo západu.

Počas koncertu ju zdvihol na scénu. Spolu sa prechádzali po Chodníku zamilovaných, oddychovali na výbežku Nakenodden. Júlová noc bola tmavá. Požičal jej flísový sveter. Na poslednom briežku pred stanovým táborom ju poprosil, aby ho odniesla na chrbte, taký bol unavený. Smiala sa. Ale odniesla ho. Len aby ho mala nablízku.

Vrah nohou overoval, či sú jedenásti na chodníku mŕtvi. Stačili mu na nich necelé dve minúty.

Tu bol hotový, a tak pokračoval ďalej po chodníku.

Pod uniformou mu na krku visel medailón na striebornej retiazke – červený kríž na bielom emaile. Kríž bol ovenčený striebornými vzormi, rytierskou helmou a lebkou. Keď muž rýchlo, no pokojne kráčal a obzeral sa, medailón mu udieral do hrdlovej jamky. Na jednej strane riedky les, na druhej zráz za plotom.

Pri diere v plote zastal. Zadíval sa dolu prudkým svahom.

Zo skalnej lavice vytŕčala noha. V kríkoch zazrel čosi farebné.

Chlapec a dievča na lavici si navzájom stískali ruky. Keď počuli, že mužove ťažké kroky zastali, dievča zatvorilo oči.

Muž v uniforme zdvihol pušku a zamieril na nohu.

Stlačil spúšť.

Chlapec vykríkol a pustil jej ruku. Tvár dievčaťa zasiahol piesok a drobné kamienky.

Otvorila oči.

Chlapec už vedľa nej nebol. Či spadol, alebo zoskočil, to nevedela. Keď ho ďalšia strela zasiahla do chrbta, mykol sa. Potom sa ocitol vo vzduchu.

Dopadol na breh, krížom cez skalu. Guľka prenikla cez bundu a sveter, ktorý dievčaťu včera požičal, cez pľúca i hrudný kôš a pretrhla chlapcovi krčnú tepnu.

Muž na chodníku jasal.

„Dnes všetci zomriete, marxisti!“

A znova zdvihol zbraň.

Prvá časť

Nový život (1979)

„Človek chce byť milovaný, a ak ho nikto nemiluje, tak obdivovaný, a ak ho nikto neobdivuje, tak obávaný, a ak sa ho nikto nebojí, tak chce, aby ním ľudia opovrhovali a pohŕdali. Človek chce, aby z neho ľudia mali nejaký pocit, jeho duša sa desí prázdna a chce kontakt za akúkoľvek cenu.“

Hjalmar Söderberg: Doktor Glas (1905)

Bol jeden z tých jasných, studených dní, keď zimné Oslo iskrí. Sneh sa blyšťal od slnka, na ktoré ľudia počas zimy takmer zabudli. Nadšenci behu na lyžiach vysielali z kancelárskych okien túžobné pohľady k bielym kopcom, skokanskému mostíku a k modrej oblohe nad mestom.

Tí, ktorí radšej sedávali vnútri, preklínali teplotu mínus dvanásť stupňov, a ak ich niečo prinútilo vyjsť von, triasli sa v hrubých kožuchoch a zateplených čižmách. Deti boli zababušené do kombinéz a niekoľkých vrstiev vlnených šiat. Zo svahov pri škôlkach sa ozýval výskot a krik – škôlky sa teraz, keď čoraz viac žien pracovalo na plný úväzok, rozrástli ako huby po daždi.

Pozdĺž plotov v areáli nemocnice sa týčili vysoké kopy snehu odhrnutého z ciest a chodníkov. V mrazivom počasí vržďal sneh pod nohami tých, ktorí prechádzali okolo starej nemocnice na severe mesta.

Bol utorok trinásteho februára.

Pred hlavným vchodom do nemocnice zastavovali autá a čakali, kým sa otvoria dvere a opatrne z nich vystúpia nastávajúce mamičky. Podopierali ich muži, ktorí sa čoskoro mali stať otcami. Všetkých zamestnávala ich veľká dráma, nový život, ktorý sa blížil práve k nim.

Na začiatku sedemdesiatych rokov umožnili otcom zúčastniť sa pôrodu. Predtým museli čakať na chodbe a odtiaľ počúvať krik z pôrodnej sály. Teraz mohli byť prítomní pri pôrode, vidieť, ako sa derie von hlavička, ako tečie krv, mohli si dieťa poobzerať, len čo sa prvýkrát pustí do plaču. Niektorým otcom podala pôrodná asistentka nožnice, aby mohli sami prestrihnúť pupočnú šnúru.

Rovnoprávnosť a rodina predstavovali dôležité témy nórskej politiky počas celých sedemdesiatych rokov. Deti a domov už neboli výlučnou doménou žien. Otcovia sa mali starať o potomstvo, odkedy sa narodilo. Mali svoje deti kočíkovať, variť im kašičky, hrať sa s nimi a vychovávať ich.

Na jednej z pôrodných sál ležala žena vo veľkých bolestiach. Sťahy boli strašné, dieťaťu sa nechcelo na svet. Bol už deviaty deň po termíne.

„Drž ma za ruku!“

Muž, ktorý stál pri záhlaví lôžka, chytil ženu za ruku a pevne stisol. Nikdy predtým sa pôrodu nezúčastnil. Z predošlých manželstiev mal tri deti, vtedy však vždy čakal na chodbe, kým deti pekne nezabalili, dvakrát do belasých, raz do ružových zavinovačiek.

Žena zhlboka vydýchla. Muž ju stále držal.

Zoznámili sa pred necelým rokom, v práčovni bytovky v osloskej mestskej časti Frogner. Ona bývala v prenajatom bytíku na prízemí, on vlastnil väčší byt o poschodie vyššie. On bol čerstvo rozvedený diplomat, po dočasných vyslaniach v Londýne a Teheráne späť na ministerstve zahraničných vecí. Ona bola zdravotná sestra, slobodná matka so štvorročnou dcérou. On mal štyridsaťtri rokov, chudšiu postavu a riedke vlasy. Ona bola o jedenásť rokov mladšia, štíhla, pekná, blondína.

Krátko po stretnutí v práčovni otehotnela. Vzali sa na nórskom veľvyslanectve v Bonne, kde bol on účastníkom jednej konferencie. Ostal týždeň, ona necelé dva dni. O dcéru v Osle sa zatiaľ starala ženina kamarátka.

Z tehotenstva sa zo začiatku tešila, po mesiaci či dvoch ju však premohli pochybnosti a dieťa už nechcela. Život jej pripadal neistý a hrozný. Keď boli na návšteve tri deti z jeho predchádzajúcich manželstiev, pôsobil chladne a odťažito. Zdalo sa jej, že mať dieťa s mužom, ktorý má deti tak málo v láske, vôbec nie je dobrý nápad.

Zákon o práve matky na potrat prijali v nórskom parlamente s väčšinou jedného hlasu v ten istý mesiac, keď otehotnela, do platnosti však vstúpil až o rok neskôr. Zákon dával ženám právo na potrat do dvanásteho týždňa tehotenstva bez toho, aby museli predstúpiť pred interrupčnú komisiu. Po dvanástom týždni sa na potrat vyžadovali zvláštne dôvody. Keďže váhala pridlho, na odstránenie plodu bolo tak či tak neskoro.

Onedlho prišli nevoľnosti a nepríjemný pocit z človiečika, ktorý v nej týždeň po týždni rástol, získaval nové zmysly a schopnosti, sal do seba živiny. Srdce mu bilo rovnomerne a silno, hlava, mozog, nervy, všetko sa vyvíjalo normálne. Lekári nezistili hydrocefalus ani nijakú inú odchýlku, nijakú deformáciu nôh ani nadbytočný záhyb zátylku. Naopak, podľa lekára sa plod mal k svetu, bol úplne zdravý. Otravný, myslela si nastávajúca mama. Ako aj povedala: „Podľa mňa ma kope naschvál, aby ma trápil.“

Keď sa chlapec narodil, mal modrú pokožku.

Nenormálne, pomyslela si matka.

Zdravý a krásny, povedal otec.

Bolo o desať minút dve popoludní.

Chlapec sa okamžite ozval.

Podľa nemocnice šlo o normálny pôrod.

V denníku Aftenposten vyšiel oznam:

Nemocnica Aker. Chlapec.

13. t. m.

Wenche a Jens Breivikovci

Obaja rodičia vnímali pôrod rozdielne. Ona tvrdila, že to bolo hrozné a prítomnosť manžela jej bola nepríjemná. Podľa neho prebehol pôrod v poriadku.

Dieťaťu určite uškodili analgetiká, ktoré jej podali, myslela si matka. Chlapec bol zdravý ako ryba, tvrdil otec.

Po istom čase mali rozdielne pohľady takmer na všetko.

Nórske ministerstvo zahraničných vecí zaviedlo flexibilné podmienky pre svojich zamestnancov – mladých rodičov, a dovolilo novopečenému otcovi, aby spočiatku ostal doma s manželkou a dieťaťom.

Keď sa však Wenche vrátila z nemocnice do bytu v lepšej štvrti Frogner, niečo tam chýbalo.

Wenche sa niekde dopočula, že otec, ktorý sa nepostará, aby na dieťa doma čakal prebaľovací pult, toto dieťa nemá rád. Takéto myšlienky ju zamestnávali, kým dieťa prebaľovala na podlahe v kúpeľni. Starať sa o maličké a meniť mu plienky tak či tak nebola Jensova parketa. Hoci sa časy menili, on bol zo starej školy, a tak kŕmenie, uspávanie a spievanie ostávalo na Wenche. Kojenie bolo pre ňu utrpením, chodila ubolená a rozcitlivená. Jej život sa ponoril do tmy, depresia zahalila celý jej doterajší život.

Nakoniec sa na manžela rozkričala, aby jej prebaľovací pult kúpil. Jens ju poslúchol. Semienko nedôvery bolo však už zasiate.

Chlapec dostal meno Anders.

Keď mal pol roka, jeho otca Jensa Breivika vymenovali za radcu na nórskom veľvyslanectve v Londýne. Jens odcestoval ako prvý, Wenche s deťmi prišla za ním pred Vianocami.