Text © Lenka Gahérová, 2015

© HladoHlas Group, spol. s r. o. Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin info@hladohlas.sk, www.hiraxshop.skObálka © Miroslav Krekáč

Grafická úprava © Andrea Hoštáková

1. vydanie Martin 2015

ISBN 978-80-89711-35-2

Lenka Gahérová

Sen z modrého domu

Ukážka z elektronickej knihy

Ďakujem mojej neteri Monike za príbehy priamo zo života rakúskych seniorov a priateľke Dadke, ktorá ma zobrala do Álp a ukázala mi čaro rakúskej prírody priamo v Gmundene.

V tom starom dome pod Alpami sa v skutočnosti odohral

iný životný príbeh...

Prvá časť

Straty

Zlý deň

Oľga kráčala z roboty peši. Potrebovala si prevetrať hlavu. Vedúci si ju dnes dal zavolať a tváril sa veľmi vážne.

– Oľga, viete, že v kancelárii ste tri... – začal, no Oľga mu skočila do reči.

– Áno, sme tri, aj keď vôbec nechápem načo. Robota je tam pre jednu, nanajvýš pre dve...

– Presne o to ide, – nenechal ju dohovoriť. – Už aj šéf prišiel na to, že minimálne jedna z vás je tam zbytočná.

– Jedna z nás?! Vedúci, driem za obidve pipky sama! Ony si tam maximálne chodia urobiť manikúru, aby si nenarobili bordel doma, telefonujú na účet firmy, kopírujú a prefocujú dokumenty pre celú rodinu a známych! Ani nemajú záujem naučiť sa čokoľvek z tejto práce! Hlavne že plat máme rovnaký! Konečne si to niekto všimol, – povedala s uspokojením, že spravodlivosť ešte úplne nevymrela.

– Máte pravdu. Je to presne tak, ako hovoríte. Ale problém je v tom, že jedna z tých pipiek je šéfova neter a tá druhá je jej najlepšia kamarátka a navyše šéfova..., viete čo.

– Aha? A čo sa mi teraz akože snažíte povedať? – spozornela.

Odrazu z tohto rozhovoru nemala dobrý pocit. Pochopila akurát to, že ju určite nezavolal preto, aby jej oznámil, že od budúceho mesiaca bude mať na výplatnej listine vyššiu sumu.

– Snažím sa vám povedať, že ak sa nakoniec rozhodne, že niekoho z vašej kancelárie prepustia, nebude to ani jedna z tých dvoch. Ešte nie je nič isté, hovorím vám to iba preto, že ak by vám niekto v blízkej budúcnosti ponúkol nejaké dobré miesto alebo akékoľvek miesto, nespoliehajte sa na to, že tu máte istotu.

– Ale, vedúci! Som v tej kancelárii jediná, ktorá vie, čo robí!

– Ja to viem a viete to aj vy. Bohužiaľ, tento argument sa šéfovi nezdá až taký dôležitý, – dodal smutne.

Oľga bola vždy spoľahlivá a pracovitá. Ak ju naozaj prepustia, bol si istý, že bude musieť robiť aj za ňu. A už teraz mal práce vyše hlavy.

Oľga pokrútila hlavou a bez toho, aby sa opýtala, či môže odísť, urobila to. Teraz sa vliekla peši domov a snažila sa prísť na iné myšlienky. Stále však mala akýsi nepríjemný pocit, že ešte niečo nie je v poriadku.

Spomenula si na predošlú noc. Po polnoci sa prebrala a zbadala, že posteľ vedľa nej je prázdna. S Ferkom si predsa išli ľahnúť spolu... Všade bola tma. Vstala a bosá sa išla pozrieť, kde je jej manžel, keď neleží vedľa nej. Najprv si myslela, že nemôže spať a išiel si pustiť televízor. Lenže obývačka bola zahalená v tme, rovnako ako celý byt. Odrazu začula z detskej izby tlmený smiech. Prišla k dverám a pomaly ich otvorila. Ferko sedel pri počítači, niečo napísal, odoslal a čakal. O malú chvíľu priblížil hlavu k monitoru a čítal odpoveď. Zase sa zasmial a len čo začal odpisovať, Oľga sa spýtala:

– Čo tam máš také smiešne?

Strhol sa a okamžite zatvoril internetovú stránku. Na obrazovke odrazu svietilo iba pozadie.

– Nemusel si končiť kvôli mne, – usmiala sa a s rukami založenými na prsiach išla k manželovi.

– Už som sa rozlúčil, nekončil som kvôli tebe, – zaklamal nepresvedčivo.

– S kým si sa bavil?

Vypol počítač a odpovedal, až keď monitor úplne stmavol.

– S Mišom.

– S Miškom? Ale veď mal byť v práci, – uvažovala nahlas.

So synom sa rozprávala predchádzajúci deň a povedal, že má pred sebou tri nočné. A prísna nemecká disciplína záhaľky nedovoľovala. Tým si bola istá.

– Stalo sa niečo?

– Čo by sa malo stať? Všetko v poriadku. Mám ťa pozdraviť. Poď si ľahnúť, – zahovoril.

Viedol ju do postele, pritúlil si ju, pobozkal na čelo a poprial dobrú noc.

Dúfal, že zaspí rýchlo, on sa potom bude môcť ešte vytratiť z postele a poslať dve správy s vysvetlením. Jednu synovi a druhú...

Izbou sa ozvalo hlasné chrápanie. Oľga sa otočila na druhý bok, aby jej nepílil rovno do ucha.

– Teta Kolárová!

Zo spomienok ju vytrhlo veselé volanie z druhej strany. Saška na ňu mávala a keď prešlo auto, prebehla za ňou.

– Dobrý deň, teta! Ako sa máte? – vyskakovala od radosti ako malé dievčatko.

Aj Oľga bola rada, že ju vidí. Vždy mala túto bezprostrednú a stále veselú dievčinu rada.

– Ja sa mám dobre, teda relatívne dobre, – dodala, keď sa jej do myšlienok vkradla spomienka na rozhovor s vedúcim.

– Ty sa pochváľ. Už máš chlapca? – opýtala sa, aby zahnala nepríjemné myšlienky.

– Ale, teta. Veď viete, že čakám na Miška, – odpovedala zo žartu.

Oľga ju mala tak rada, že jej niekoľkokrát opakovala, že chcela mať vždy takú dcéru, ako je ona a že by sa mala vydať za ich Michala. Lenže ten mal oči iba pre Saškinu staršiu sestru Natáliu. Tá sa na neho vykašľala hneď, keď odišiel do Nemecka za prácou s pravidelným platom a navyše bez nej.

– Takže stále sama? Chlapci musia byť slepí, keď si ťa ešte nijaký nevšimol. Alebo úplní hlupáci, – skonštatovala a pohladkala ju po ruke.

– Možno je chyba vo mne a neviem žiadneho muža zaujať. No čo už. Som iná ako moja sestra. Natália o nápadníkov núdzu nemá.

– Tak Natália má nového chlapca? – zaujímala sa Oľga a pomyslela si, že za Mišom dlho nesmútila.

– Nie úplne chlapca. Chodí s nejakým mužom, ktorý je približne vo veku nášho otca. Zatiaľ to viem iba ja. Keby sa to naši dozvedeli, tatko by ju asi zabil.

– Chodí s chlapom, ktorý by jej mohol byť otcom?

Oľga nechcela vyzvedať, ale toto bola informácia, ktorá stála za to. Spomenula si, ako sa jej Natália od začiatku nepáčila, keď jej ju Mišo predstavil. Vtedy okamžite listovala vo svojom lexikóne, ako muž so synom pomenovali knihu, v ktorej boli všetky mená a charakter človeka, ktorý sa tak volá. Bola skalopevne presvedčená o tom, že meno skutočne predurčuje povahu a ovplyvňuje osud človeka.

Keď si prečítala, že Natálie bývajú neskrotné, niekedy úskočné, materialisticky založené a neváhajú použiť všetky dostupné prostriedky na dosiahnutie svojho cieľa, vedela, že ju prvý dojem nesklamal. Či majú Natálie aj nejaké kladné vlastnosti, to ju už nezaujímalo. Dozvedela sa, čo chcela. Už si ani nespomenula na problémy v práci. Myslela iba na to, ako to napíše Miškovi, hneď keď príde domov.

– Jej to vyhovuje, – vyrušila ju Saška zo spomienok. – Keď chce, dá jej peniaze, aby si niečo pekné kúpila. Často ju berie na výlety, no nechodia obdivovať kultúrne pamiatky alebo prírodu. Idú len niekam do hotela či na kávu v inom meste.

– A to jej stačí? Nerozmýšľa o rodine? O deťoch?

Oľga bola v šoku. Aj keď... Musela uznať, že toto vlastne vyplýva z jej mena, preto si o nej nikdy žiadne ilúzie nerobila.

– Pýtala som sa jej na to, no odbila ma, vraj sa zatiaľ nechce vydávať, iba si užívať a počkať, až dozrejú chalani, s ktorými potom bude chcieť prežiť celý život, – Saška mykla plecom, akoby radšej ani nechcela uvažovať nad tým, či je to tak správne.

– Niekedy som taká zákerná, že sa v duchu, len tak pre seba, opýtam, či tí zrelí chalani budú stáť o ňu, – povedala škodoradostne, zakrývajúc si pritom ústa.

– A toho vyžmýkaného chudáka potom odkopne, alebo čo? – opýtala sa Oľga nechápavo.

Naozaj už dnešným mladým vôbec nerozumela. Saška sa k nej priblížila, akoby sa bála, že ich niekto môže počuť, a pošepkala jej:

– Teta, veď ten chlap je ženatý. Tiež to chápe iba ako rozptýlenie, nie ako doživotný vzťah.

Oľga vyvrátila oči, a aj keď nepoznala nový Natáliin objav ani jeho manželku, bolo jej tej podvádzanej ženy ľúto.

– Už si ho videla?

– Ale čoby. Robí s ním tajnosti. Ani mne ho ešte neukázala. Asi sa bojí, že jej ho preberiem. Pf. Čo by som robila so starým chrenom? – zasmiala sa Saška.

– Ale ohovárame, čo? – spamätala sa Oľga uvedomiac si, že sa správa ako školáčka. Alebo naopak, ako stará klebetná suseda z prízemia, ktorá nemá nič iné na robote, iba visieť v okne a špehovať, kde sa čo šuchne.

– No a čo, teta. Veď si nevymýšľame. Hovoríme iba to, čo je pravda, – snažila sa Saška zmierniť ich výčitky svedomia. Hádam sa jej to podarilo, lebo Oľga sa usmiala a pokývala hlavou.

– No teda, toto idem hneď napísať Miškovi, aby vedel, s akou potvorou chodil.

– Tak ho odo mňa pozdravujte, – povedala Saška, a tak sa pekne usmiala, že Oľga nechápala, ako je možné, že sa o ňu chlapci nebijú.

– Asi už fakt starnem a ničomu nerozumiem, – šomrala si.

Keď sa so Saškou rozlúčila, zamierila domov. Prezliekla sa, uvarila si kávu a s pariacou šálkou vošla do bývalej synovej izby. Sadla si, zapla počítač a kým sa spustil do pohotovostného režimu, inhalovala vôňu čerstvo uvarenej hnedej tekutiny. Odklikla príslušný odkaz na správcu jej mailovej schránky... Vtom jej zazvonil mobil. Vybehla a začala ho hľadať v kabelke. Zdalo sa jej, že to trvá večnosť. Už toľkokrát si sľubovala, že si prišije zvláštne vrecko špeciálne na telefón, ale vždy na to zabudla. Konečne ho našla a hovor prijala skôr, ako sa pozrela, kto volá.

– Prosím? – opýtala sa vážne a počúvala.

– Čo tak úradne, Oli? To som iba ja, Dada. Nevolajú ti z prezidentskej kancelárie, – začula veselý kamarátkin hlas a zasmiala sa.

– Jáj, Dada, prepáč. Tak som sa ponáhľala zdvihnúť, že som sa nepozrela, kto volá.

– To je jedno. Len som ti chcela povedať, že som v noci dorazila domov. Som vyspinkaná, čerstvá a pripravená stráviť s tebou čo najviac času. Najneskôr hneď. Aby sme si stihli všetko povedať, kým odídem. Kedy dorazíš?

– Práve som si uvarila kávu a pustila počítač. Dnes som sa dozvedela zaujímavé pikošky a chcem to hneď napísať Miškovi.

– Napíšeš mu, keď sa vrátiš odo mňa. Teraz poď, aj ja mám chuť na kávu.

– Tak príď za mnou. Idem ti uvariť a kým dorazíš, napíšem synkovi. A potom môžeme oklepávať, až kým nedorazí Ferino, – navrhla Oľga a Dada okamžite súhlasila.

– Do štvrť hodiny som u teba. Tak si pohni! – zavelila a zrušila hovor.

Oľga iba pokrútila hlavou a vošla do kuchyne pripraviť ďalšiu kávu. Zaliala ju a vrátila sa do detskej izby. Klikla na okienko vstúpiť do schránky a v tom vyrušení si neuvedomila, že to od nej nepýtalo prihlasovacie meno ani heslo.

Dala rozbaliť prijaté správy a konečne pochopila, že tu niečo nesedí. Desať prijatých správ z adresy, ktorú nikdy predtým nevidela. Z toho dve neprečítané. Uvedomila si, že vošla do Ferkovej schránky, a hneď sa chcela odhlásiť. Aj keď boli manželia tridsať rokov, do súkromia si nikdy neliezli. No pohľad jej padol na prvé slová poslednej neprečítanej správy.

„Mucko, Natálka sa hnevá...,“ prebehla očami po okienku. Zvraštila obočie a zabudnúc na zachovanie súkromia dala príkaz na prečítanie správy.

„Mucko, Natálka sa hnevá, že jej neodpovedáš. Budeš mi mať zajtra čo vysvetľovať a veľmi sa snažiť, aby som ti odpustila. A myslím, že to nenapravia ani gorálky,“ prečítala nahlas.

Kolieska v jej hlave začali pracovať a postupne zapadávali na svoje miesto. Ferkove časté nadčasy a služobné cesty s odôvodnením, že sa mu vyhrážajú prepustením. Veď ani výplaty už nie sú také ako predtým, preto sa musí snažiť. Nadmerné používanie vody po holení, nočné sedenie pri počítači a až priveľmi rýchle vypnutie. Ani sa nestihol odhlásiť. A nakoniec, Saškina informácia o Natáliinom starnúcom amantovi...

Mala pocit, že sa s ňou zatočila izba, že sa celým bytom ozýva hlasné zvonenie. Zakryla si rukami uši a krútila hlavou. Zvonenie neprestávalo a menilo sa na rehot škriekajúcej Natálie.

– Už dóóósť! – zakričala nahlas.

Zvonenie prestalo, ale vystriedalo ho búchanie na dvere.

– Oľga, otvor! To som ja, Dašena, počuješ? – kamarátka hystericky vykrikovala, striedavo zvonila a búchala.

Dvere sa odrazu otvorili. Oľga hľadela na kamarátku, akoby si nevedela spomenúť, odkiaľ ju pozná.

– Preboha! Oľga, čo sa ti stalo?!

Dada vbehla do bytu, vyzula sa a viedla Oľgu do kuchyne, akoby tam ona bola domáca pani. Usadila ju, do pohára nabrala studenú vodu a pridržala ju priateľke pri ústach, aby sa napila. Zvyškom vody jej pofŕkala tvár a až potom na ňu Oľga pozrela.

– Čo sa deje? Vyzeráš hrozne. Akoby si videla ducha, – opýtala sa, prisunula si k nej taburetku a objala ju.

– Videla som čosi ešte omnoho horšie, ako je duch. Poď so mnou.

Oľga sa odrazu správala apaticky. Keď jej pred piatimi rokmi Dada prezradila, že si jej muž našiel frajerku, čudovala sa, ako to môže tak pokojne prijať. „A čo mám podľa teba robiť?“ opýtala sa jej vtedy Dada a Oľga ju presviedčala, že keby sa to, nedajbože, niekedy stalo jej, stále by len plakala a asi by to neprežila. Teraz je to tu. Bude mať päťdesiattri rokov, možno príde o zamestnanie a práve prišla o manžela. No plač akosi neprichádzal. Vtlačila Dadu na stoličku a ukázala na obrazovku počítača.

– Dnes som sa náhodou dozvedela, že Natália, pamätáš, tá, čo chodila...

– Viem, viem, ani mi to dievča nepripomínaj, viem o nej svoje, – prerušila ju Dada.

– Musím ti ju pripomínať, lebo som sa dnes dozvedela, že chodí s nejakým ženatým chlapíkom. Pozri si toto a zistíš, koho ulovila tentoraz. Ja sa z toho idem vygrcať, – naznačila ukazovákom do otvorených úst a nechala ju tam samu, aby pokojne narúšala súkromie jej manžela.

Dada úplne zabudnúc na to, akú mala veľkú chuť na kávu, začala si postupne prezerať prijaté správy. Z takmer erotických textov bola čoraz viac v šoku. Keď si otvorila prílohu, pozývajúcu na dnešný obed, cez celú obrazovku sa na ňu vyškierala najintímnejšia časť ženského tela a bolo viac než isté, že patrila Natálii. „Zajtra bude na obed buchtička,“ preletela očami text pod obrázkom.

– Fúj, asi sa aj ja povraciam, – zašomrala si a pre istotu červeným krížikom ukončila exkurziu do súkromia bývalého kamaráta. Vypla počítač, zobrala kávu, ktorú si tam Oľga priniesla, a išla za ňou do obývačky. Dvere na detskej izbe zatvorila, akoby sa bála, že čosi z obrazovky ich bude prenasledovať.

– Čo na to hovoríš? – opýtala sa Oľga sotva počuteľne.

– Na to sa nedá nič povedať. Bolo mi z toho na grc. Videla si všetko?

– Nie, iba tú poslednú správu. To mi úplne stačilo. Bolo tam toho veľa?

– Všetko iba z včerajšieho večera. Staršie správy od nej boli zmazané.

– Dával si pozor.

– Asi nie dosť dobrý, keď tam hento nechal.

– To nestihol vymazať. Vyrušila som ho. Tvrdil mi, že sa baví s Miškom.

– To je hajzel, – pokrútila Dada hlavou a dodala: – Ale som rada, že si si neprezrela všetko. Z toho by si sa asi sotva spamätala.

– Hnus? – pozrela kamoške do očí.

– Ten najhnusnejší. Ak sa nechceš do konca života strhávať zo sna, tak sa tam už ani nepozrieš, – poradila jej.

– Dneska je fakt sviňa deň. A to som si ešte včera myslela, že najhoršie, čo sa mi môže stať, je sedieť v spoločnej kancelárii s tými dvoma kozami.

– Niekedy také bývajú. Vtedy mám chuť zaspať a zobudiť sa, až keď bude zase dobrý deň.

– Pravdepodobne prídem aj o robotu. Akoby toho bolo málo. Som zvedavá, kto ma teraz pár rokov pred dôchodkom zamestná. Šéfovia si všade pchajú svoje netere alebo mladé pipky s veľkými ústami, ktoré sú ochotné roztiahnuť nohy...

– To rozprávaš o tých dvoch kozách?

– Uhm, Boba a Andrea. S takými menami ani nemôžu byť normálne.

– Á, tá tvoja posadnutosť. Posudzovať ľudí podľa mena... – zasmiala sa Dada dúfajúc, že zmenia tému a Oľga príde aspoň na chvíľu na iné myšlienky. – Tak čo o nich hovorí charakteristika mien? – vyzvedala, akoby ju to naozaj zaujímalo.

Roztrasenou rukou si odhrnula vlasy z čela. Ak toto svojej žene urobil František, tak sa už skutočne nedá veriť nijakému chlapovi.

– Kašli na ne, ony teraz nie sú podstatné, – hodila rukou a potom si ju priložila na oči. Odrazu sa strhla.

– Bŕŕ, nemôžem mať zavreté oči, lebo sa mi hneď premieta obraz, ako ten smrad... – striaslo ju.

– Celkom by ma zaujímalo, čo na toto hovorí tvoj lexikón, – pokúsila sa Dada zmierniť jej zúrivosť.

Oľga z knižnice vybrala knihu Význam a pôvod mien ako základ charakteru a osudu ľudí. Pod písmenom A našla Andreu, text preletela očami a napokon vybrala iba to, čo pokladala za podstatné.

– Počúvaj. Andrea je prešibaná a často ironická... – prečítala.

Z textu vyberala len to, čo sa jej hodilo. Že sú tam uvedené aj kladné vlastnosti, to veľkoryso preskočila. Vzápätí dodala:

– To je pravda. Prešibaná ako líška, ironicky ostrá ako britva, – doložila svoju skúsenosť a pokračovala:

– Dobre sa cítia v povolaniach, kde môžu využiť hoci aj lesť, aby im neunikol úspech... No, lesť na starého využíva naozaj účinnú. Andrey sú často strhujúce... Tým určite mysleli, že zo seba často strhávajú šaty, – čítala ďalej, vsúvajúc do pôvodného textu vlastné myšlienky.

Dada sa dobre bavila a už sa nevedela dočkať, čo sa dozvie o druhej kamarátkinej protekčnej kolegyni.

– To bolo fakt krátke. Ale vyčerpávajúce. A čo tá druhá?

– Boba? Počkaj, hneď to nájdem. Ba... Bl... Bo... á, Boba, tu ťa máme.

– Boba? To je čo za meno?

– Nie je podstatné, čo je to za meno, ale čo je to za potvoru. Počúvaj.

Behala hlavou a hľadala len podstatnú informáciu.

– ... ženy s komplikovanou povahou. Majú však príjemné vystupovanie a riadiace schopnosti... – zdvihla hlavu od textu a komentovala:

– No, presne tak. To Boba príjemne vystúpila pred svojho strýčka a zariadila, aby prijal Andreu, – a čítala ďalej.

– Sú vášnivé, zahalené tajomstvami. Aj to je pravda. Pre všetkých vo firme je tajomstvom, za čo tam vlastne berie peniaze, – dočítala a zaklapla knihu. Sklonila hlavu a opäť myslela na to, koľko rokov žije so svojím mužom v klamstve.

– Sa čudujem, že si si takto nepreštudovala aj Fera skôr, ako si sa za neho vydala, – ukázala Dada na knihu.

– To bude asi tým, že som sa vydávala pred tridsiatimi rokmi a táto kniha vyšla zhruba o dvanásť rokov neskôr. Inak by som svoje decko nepomenovala Michal.

– Čo je zlé na Michalovi? – nechápala Dada.

– Tak úplne zlé nič. Ale ty najlepšie vieš, že som si so synom užila svoje.

– Užila, nepopieram, ale teraz je v pohode, či?

– Keď ho nemám každý deň na očiach a viem o ňom iba to, čo on sám chce, aby som vedela, tak je v pohode, – Oľga odpovedala vyhýbavo a Dada na ňu nechcela tlačiť.

– Takže? Čo tam máme o Michalovi?

Oľga sa nadýchla, nalistovala M a spustila. Teraz už čítala iba to, čo tam bolo naozaj napísané, nič nedopĺňala, nič nevynechala.

– Michal býva veľmi nepríjemný na svoje okolie. Nemá rád zmeny, nikoho nenechá sebou manipulovať a zväčša vôbec nie je ochotný zmeniť názor. Je mimoriadne zaťatý a tvrdohlavý. Pokiaľ sa nebude snažiť o záchranu vzťahu, môže ostať sám so svojou zatrpknutosťou. – Presne môj Miško. Nemyslíš? Po vzťahu s Natáliou ostal sám so svojou zatrpknutosťou.

– Po takej skúsenosti, ako mal s tou mrchou, sa mu ani nečudujem, že sa do nového vzťahu nehrnie. Daj teraz niečo pekné. Nájdi mňa, – navrhla Dada.

– O tebe som už čítala. Nepamätáš?

– Pamätám. Ale celkom sa mi to páčilo, tak to pokojne môžem počuť znova. No tak! Aspoň to pekné, – prosíkala.

– Dočenkaj, – rezignovala Oľga a zdvihla obočie.

– Takže tu ťa máme. Dagmara je podnikavá. V preklade znamená ‚svetlá panna‘.

– Svetlá panna? No, pokožku mám bledú a chlapa som nemala už tak dávno, že čoskoro budem aj panna. Odhadli ma úplne presne, – prerušila ju Dada.

Oľga zaškúlila.

– Moja, táto kniha neodhaduje. Keď ťa tak raz vaši pomenovali, tak si sa tomu prispôsobila.

Pokračujem. Nositeľky tohto mena dokážu obdivuhodne manévrovať s ľuďmi okolo seba. Dagmarky majú jedinečnú schopnosť rýchlo vyriešiť problém. Pomerne ľahko sa zamilujú. Milujú firemné akcie, aj cestovanie. Ich životaschopnosť je pozoruhodná.

– Ty, ja neviem, milujem firemné akcie? Lenže starý nijaké akcie pre zamestnancov neorganizuje...

– Ale si životaschopná, vieš riešiť problémy a máš rada cestovanie. Vidíš? Každé dva týždne sa trmácaš kamsi do Álp, takže to funguje. Ale čudujem sa, že tam nepíšu o tom, aká si tvrdá.

– Tvrdá? Ako to myslíš?

– Nič v zlom. Ibaže ty si taká odolná, nič ťa nerozhádže. Všetko otočíš na žart a ešte aj tie tvoje výroky sú také... skoro až neslušné. No skrátka, nie si žiadna krehká kvetinka.

Oľga sa napriek tomu, ako sa cítila, musela usmiať. Spomenula si na Dadine neslušné vtipy, ktoré tak rada rozprávala ich Michalovi. Ako sa ich syn tešil vždy, keď prišla, zatiahol ju do svojej izby, zatvoril dvere a nevypustil ju, kým zo seba nedostala všetky frky, kde boli neslušné slová.

– Lenže moja. To, aká som, nie je dané mojou povahou. Takto ma zocelil život. Keby som si všetko pripúšťala a nehrala sa na tvrďasku, už som dávno v cvokárni. Po tom, čo som si prežila, mi nič iné nezostáva. Ty máš aspoň syna. Lenže ja mám po päťdesiatke a okrem teba nemám nijakú rodinu.

– Neboj sa, mňa nestratíš. Teraz, keď som tu aj ja zostala sama, budem sa ťa držať ako kliešť.

– Aj napriek tomu aká som?

– Práve pre to aká si. V každom prípade si na tom podľa literatúry, – Oľga poklepala po knihe, – lepšie ako ja. Nechápem, ako vydržím sama so sebou.

– Tak to ma zaujíma. Listuj a čítaj!

– Dobre, len aby si ma potom neokašľala ako môj muž.

– To nebude tým, ako sa voláš. Pozri, aj mňa môj opustil. To je jednoducho tým, že mužov časom prestanú uspokojovať ženy, ktoré milujú. Tak ich podvedú so ženou, ktorú nemilujú.

– Veď to nemá logiku.

– Prečo hľadáš u chlapov logiku?

– Aha. Tou otázkou si vysvetlila všetko.

– Ale ty nie. Čítaj, čo tam máš o Oľge.

– Dobre, ale nevyčítaj mi, že som ťa nevarovala. Oľgy sa vyznačujú tvrdou povahou. Zodpovednosť im je samozrejmá, najlepšie sa cítia v povolaniach, v ktorých je potrebné vynaložiť veľa úsilia a konať samostatne. Ha. Veď aj pracujem samostatne a stojí ma to kopec úsilia vydržať s tými kozami. Skalopevne pritom zastávajú svoj názor. Sú dosť nedôverčivé. Ich život pripomína neustály zápas či už v rodine, alebo v práci. Ten koniec je výstižný. Až nato, že vraj som nedôverčivá. Tomu môjmu som dôverovala a pozri, ako to dopadlo.

– Ale že si skalopevne zastávaš svoj názor, to sedí.

– Kofa. A vraj najlepšia kamoška.

– Celkom by ma zaujímalo, čo tam píšu o tom mojom bývalom kamarátovi a o tvojom... No, o Františkovi, – Dada bola zvedavá, ale len čo zbadala, ako Oľge klesla nálada, ľutovala, že nebola radšej ticho.

– Hm, František. To nájdem rýchlo. Mám ho založeného. Počúvaj.

František je ‚vraj‘ bystrý, – prečítala prvú vetu, pričom prstami napodobnila úvodzovky. Potom už iba vyberala základné informácie.

– ... rád poučuje... Tak to je nastopro. ... vášnivý a nespokojný... No vášnivý asi bude, keď sa ho Natália drží a nespokojný bol asi so mnou, keď ma vymenil za takú... V citovom živote sa prejavuje dvojakým spôsobom, je schopný vzplanúť veľkodušnosťou a o pár minút všetko odvolať. Áno, aj k Natálii vzplanul... Fuj, – odfrkla Oľga a knihu odhodila na gauč.

– Nechcem už o ňom, o Natálii, a iných zlatokopkách ani počuť, – pokrútila hlavou a zadívala sa von oknom.

– Vieš čo? Najlepšie by bolo, keby si odišla so mnou do Rakúska. A lexikón si môžeš zobrať so sebou. Prelustruješ mi tam šéfa, aj zamestnancov, nech viem, na koho si dávať pozor. Tá rodina, pre ktorú robím, má obrovský domisko, môžeš tam aj bývať a aspoň mi pomôžeš, lebo niekedy toho mám už fakt plné zuby. Okrem toho, môžeš konečne uspokojiť svoju potrebu starať sa o všetkých starčekov a starenky na svete.

– To je ich tam tak veľa?

– Ale čoby. Starať sa treba iba o Hansovu ženu. To som povedala obrazne. Ty stále snívaš o tom, ako by si raz chcela spasiť starých ľudí na Slovensku, tak teraz máš možnosť pomôcť svojej najlepšej kamarátke a zároveň si vyskúšať, ako taká starostlivosť chutí.

– Nechcem spasiť všetkých starých ľudí. Iba som presvedčená, že si zaslúžia dôstojne dožiť po tom všetkom, čo pre nás urobili. Chápeš, od všetkých politikov počuješ iba to, ako treba riešiť rómsku otázku, ako im ešte viac pomáhať, darovať im nové byty, zvýšiť podporu a tak ďalej. Ale povedz. Úprimne! Už si niekoho počula sľubovať, že bude riešiť otázku seniorov? Ľudia, ktorí takmer celý život pracovali, odvádzali do štátu peniaze a teraz by si mali užívať dôchodok, často žijú na hranici chudoby alebo živoria v domovoch dôchodcov v horších podmienkach ako väzni. A to môžu byť radi, keď si ten pobyt vôbec môžu dovoliť, – Oľga sa rozčertila, ale Dada ju radšej videla nahnevanú ako zúfalú.

– Ale veď ja to chápem. Preto ti hovorím, že môžeš začať s Heidi. Vidíš? A hneď máš prácu, – prerušila ju Dada.

– Ešte ma nevyhodili.

– No a čo? Tak si urob dovolenku. Postav ich pred hotovú vec. Aspoň uvidia, aká si dôležitá.

– Ja neviem. Nemám chuť utekať.

– Nebudeš utekať. Iba sa tu na všetkých vykašleš a odreaguješ sa. Ako to urobili oni tebe. Nech sa spamätajú. No tak, aspoň na jeden turnus. Dva týždne ťa nezabijú, – prehovárala ju a už sa tešila, že konečne nebude v tej pustine sama.

– Keď ste sa s Jarom rozviedli, tiež si si stále kládla rovnakú otázku: Prečo?

– Dôvod bol ten, že na neho vraj prišla kríza stredného veku. Mala som dve možnosti. Buď sa s tým vyrovnám a budem pokračovať bez neho, alebo sa zo mňa stane stíhačka, ktorá ho bude prenasledovať na každom kroku. Keďže som to tu zabalila a odišla do Rakúska, tak vieš, ako som sa rozhodla.

– Kríza stredného veku? Sprostosť. Akú už len chlapi môžu mať krízu. Keby trpeli migrénami, prešli by prechodom, pribrali tak, že by sa podobali skôr na obrovskú hrušku ako na ľudskú bytosť, museli sa vyrovnať s tým, že od nich odídu deti, a zmieriť sa so skutočnosťou, že ich prestali potrebovať, nemali by čas na také sprostosti, ako je kríza stredného veku. Podľa mňa im je tak veľmi dobre, že nevedia, čo so sebou! Ja by som im dala krízu! Smradííí! – odrazu zakričala Oľga.

Asi by zaškrtila kohokoľvek, kto by sa jej práve priplietol pod ruky. Úplne by stačilo, že by to bol chlap. Dada ju chápala. Pred piatimi rokmi zažívala to isté. Preto ju nechala vykričať sa z tej zrady.

– Stačila by im týždňová migréna! Keby nevedeli, či si majú na hajzeľ sadnúť, aby sa neposrali, alebo sa nadeň nahnúť, aby si nenagrcali do gatí. Keby ich bolelo ešte aj denné svetlo a od tikotu hodín by im išlo roztrhnúť lebku. Ani by nepomysleli na to, že by mali mať krízu! – kričala ďalej a vyzeralo to tak, akoby cez stenu nadávala susedovi vo vedľajšom byte.

– Poď aspoň dnes ku mne. Zajtra sa rozhodneš, čo urobíš, – navrhla Dada, keď Oľga konečne stíchla.

Myslela si, že ju bude musieť prehovárať, no kamarátka iba prikývla a vošla do spálne, aby si zobrala pár vecí na oblečenie. Dada vzala obidvom kabelky, obula sa a s kľúčmi v ruke čakala, kým sa k nej Oľga pridá. Nedopitú kávu nechali na stole. Ani jedna na ňu už nemala chuť.

Koniec ukážky