Michael Bond

Poznáte už Paddingtona?

Ďalšie príbehy medvedíka
z Čiernočierneho Peru

Ilustrovala Peggy Fortnum

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Michael Bond 1959

Illustrations © Peggy Fortnum and William Collins Sons and Co. Ltd. 1959

Translation © Miroslava Gavurová, Ján Gavura 2010

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2010

Michael Bond

Poznáte už Paddingtona?

Z anglického originálu Michael Bond: More About Paddington,
ktorý vyšiel vo vydavateľstve Collins imprint of HarperCollinsPublishers Ltd., London, 1997, preložili Miroslava a Ján Gavurovci.

Ilustrácie Peggy Fortnum

Zodpovedná redaktorka Toňa Revajová

Editorka Zuzana Šeršeňová

Sadzba a zalomenie ITEM, spol. s r. o., Bratislava

Tlač KASICO, a. s., Bratislava

ISBN 978-80-556-0174-8

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Prvá kapitola

RODINNÉ ZHROMAŽDENIE

V dome na Ulici Windsorské záhrady č. 32 vládol nezvyčajný pokoj. Bol teplý letný deň a Brownovci sa usadili na verande a vychutnávali si popoludňajšie slnko. Chýbal iba Paddington, ktorý sa hneď po obede kamsi vytratil.

Do ticha cinkali ihlice na štrikovanie pani Brownovej a občas sa ozvalo zašušťanie papiera. To pán Brown obracal stránky obrovskej knihy. Iba pani Birdová, ktorá sa Brownovcom starala o domácnosť, hrmotala šálkami, pretože bol čas na olovrant.

Dokonca aj Judy a Jonathan zmĺkli, celkom ich pohltilo skladanie puzzle.

Napokon mlčanie prerušil pán Brown. Doprial si riadny dúšok z fajky a začal: „Tomu neuveríte. Prešiel som encyklopédiu spredu aj zozadu aspoň desaťkrát a nepíše sa tu ani slovko o medveďoch, ako je Paddington.“

„Ani sa nečudujem,“ vyhlásila pani Birdová. „Medvede ako Paddington sú veľmi zriedkavé. Našťastie, ak môžem povedať svoj názor, inak by sme na marmeláde prerobili celý majetok!“ Pani Birdová nikdy nezabudla spomenúť Paddingtonovu slabosť – marmeládu, nedalo sa však prehliadnuť, že v komore má pre prípad núdze vždy odložený pohár navyše.

„Nech už je, ako chce, Henry,“ pani Brownová prestala štrikovať, „načo vlastne potrebuješ nájsť článok o Paddingtonovi?“

Fúzy pána Browna sa skrútili: „Ále, to len tak. Bol som jednoducho zvedavý. To je všetko.“

Keď je medveď členom rodiny, nemožno to brať na ľahkú váhu – najmä nie vtedy, keď je tým medveďom Paddington. Pán Brown nechcel nič nechať na náhodu.

„Myslím si,“ začal znova pán Brown a zaplesol knihu, „že ak má Paddington zostať s nami natrvalo...“

„Ak? Aké ak?“ zahrmeli ostatní ako na povel, najhlasnejšie azda pani Birdová.

„Čo tým chceš povedať, Henry, prepánajána,“ zvolala pani Brownová. „Ak má Paddington zostať s nami natrvalo. Samozrejme, že má.“

„Keď už u nás býva,“ zahováral pán Brown rýchlo, „je tu niekoľko vecí, ktoré mi chodia po rozume. Uvažoval som napríklad, že by sme mu mali vymaľovať tú voľnú izbu.“

Na tom sa všetci zhodli. Odkedy Paddington prišiel k Brownovcom, prespával v hosťovskej izbe. A keďže bol Paddington vždy veľmi slušný medveď, nikdy sa na nič nesťažoval. Ani vtedy, keď musel z izby odísť, pretože Brownovci mali návštevu. Už dávno bolo všetkým jasné, že Paddington by mal mať vlastnú izbu.

„A napadlo mi aj,“ pokračoval pán Brown, „že by sme sa mali odfotiť. Určite by bolo zaujímavé, keby sme mali spoločný rodinný portrét.“

„Odfotiť sa?“ začudovala sa pani Birdová. „Zvláštne, že to hovoríte...“

„Áno?“ tentoraz sa začudoval pán Brown. „A to už prečo?“

Pani Birdová sa ponáhľala aj s čajníkom. „Sami uvidíte, až nadíde vhodný čas,“ povedala, a hoci vyzvedali ďalej, gazdiná už nepovedala ani slovka.

Našťastie všetky otázky ustali, keď sa z jedálne ozval hlasný buchot a za sklenými dverami sa ukázala Paddingtonova postava. Mocoval sa s veľkou škatuľou, na ktorej mal položený čudesný kovový predmet s dlhými kopijami.

Hoci ich lákala predstava zistiť, čo sa v škatuli ukrýva, omnoho viac Paddington všetkých prekvapil svojím výzorom.

Jeho kožuch vyzeral neobyčajne mäkko, dokonca žiaril dozlatista. Aj uši, teda aspoň špičky, ktoré vykúkali spod širokého lemu starého klobúka, boli čiernučké a ligotavé ako konček Paddingtonovho nosa. Medveďove labky a fúziky si zaslúžili rovnakú pozornosť.

Všetci na Paddingtona upreli spýtavý pohľad a pani Brownovej od prekvapenia ušlo z ihlice niekoľko očiek.

„Prepánajána,“ vyprskol pán Brown a skoro polial encyklopédiu čajom. „Čo si to so sebou porobil?“

„Okúpal som sa,“ povedal Paddington takmer urazene.

„Okúpal?“ zopakovala Judy pomaly. „A bez opýtania?“

„Márnosť!“ pridal sa Jonathan. „To by sme mali osláviť!“

„Cítiš sa dobre?“ opýtal sa pán Brown. „Teda, nie si chorý alebo čosi také?“

Paddingtona sa tento prehnaný záujem dotkol ešte viac. Niežeby sa nikdy predtým sám neumyl. Umýval sa celkom pravidelne. Skoro každé ráno. Len na kúpanie mal svoj nemenný názor. Keď sa Paddington kúpal, celý kožuch do seba napil vodu a trvalo celé veky, kým vyschol. „Iba som chcel dobre vyzerať na fotografii.“

„Na fotografii?“ zahučali ostatní ako ozvena. Bolo neuveriteľné, ako sa vždy Paddington dozvedel o tom, čo sa práve dialo okolo.

„Áno,“ povedal Paddington. Keď sa zohol k škatuli a začal rozväzovať povrázok, na tvári sa mu rozhostil vážny výraz. „Kúpil som si fotoaparát.“

Nastal okamih ticha, Brownovci bez slova pozerali na Paddingtonov ohnutý chrbát, ktorý im zastieral výhľad na prístroj.

„Fotoaparát?“ prerušila napokon mlčanie pani Brownová. „Ale nestoja takéto aparáty priveľa?“

„Tento nebol drahý,“ odvetil Paddington a dychčal. Postavil sa a v labkách držal ten najväčší fotoaparát, aký kedy Brownovci videli. „Kúpil som ho vo výpredaji na trhu. A stál iba tri libry.“

„Tri libry?“ zvolal pán Brown a neskrýval uznanie. Obrátil sa k ostatným. „Musím priznať, že som jakživ nevidel medveďa, ktorý by mal taký nos na výhodnú kúpu!“

„Páni!“ nadchýnal sa Jonathan. „Veď to má aj kapucňu na hlavu a čo ja viem čo ešte.“

„A čo je tá čudná dlhá vec?“ opýtala sa Judy.

„To je trojnožka,“ vysvetlil Paddington hrdo. Sadol si na dlážku a začal rozkladať nôžky na stojane. „Na trojnožku sa dáva fotoaparát, aby sa netriasol.“

Pán Brown zobral prístroj do rúk a dôkladne si ho obzeral. Keď fotoaparát otočil, vypadli z neho hrdzavé skrutky a klince. „Nie je už trochu pristarý?“ opýtal sa bez rozmýšľania. „Zdá sa, že namiesto fotenia ho ktosi používal na nosenie náradia.“

Paddingtonovi sa nadvihol klobúk a medveď uštedril pánovi Brownovi jeden zo svojich prísnych pohľadov. „Je to veľmi vzácny druh prístroja,“ vyhlásil Paddington. „Povedal mi to predavač z bazára.“

„Podľa mňa je super,“ zvolal vzrušene Jonathan. „Dúfam, že ma cvakneš ako prvého, Paddington.“

„Mám len jednu tabuľku,“ povedal Paddington odhodlane. „Také tabuľky sú veľmi drahé a už mi z vreckového viac nezvýšilo – takže, bohužiaľ, musíme sa odfotiť všetci spolu.“

„Pre medveďa to predsa len musí byť priveľmi zložité a aj priveľké,“ povedal pán Brown, kým Paddington skrutkoval aparát na trojnožku a skúšal nastaviť jej správnu výšku. „Vieš naisto, že to bude fungovať?“

„To dúfam,“ odvetil Paddington. Medveďov hlas sa stlmil, keď sa stratil pod čiernou kapucňou za prístrojom. „Pán Gruber mi požičal knihu o fotografovaní a ja som si to nacvičoval pod plachtou na posteli.

Pán Gruber vlastnil obchod so starožitnosťami na Portobellskom trhu a bol Paddingtonovým dobrým priateľom. Vždy, keď Paddington niečo potreboval, mohol sa na pána Grubera spoľahnúť.

„Nuž v takomto prípade,“ pán Brown prevzal situáciu do vlastných rúk, „navrhujem, aby sme šli von na dvor a kým svieti slnko, nechali Paddingtona, aby nás odfotografoval.“ Sám išiel popredu a medveď sa zatiaľ zo všetkých síl snažil pripraviť fotoaparát a trojnožku.

Netrvalo dlho a Paddington oznámil, že všetko je hotové. Potom si začal Brownovcov zoraďovať, ako to na dobrú fotografiu potreboval. Každú chvíľu odbiehal k aparátu a pozeral sa cez šošovku.

Fotoaparát stál dosť nízko pri zemi a pán Brown si musel kvoknúť do veľmi nepohodlnej polohy za Jonathana a Judy. Po boku mu sedela pani Brownová a z opačnej strany zasa pani Birdová.

Paddington síce nič nehovoril, ale to, čo vo fotoaparáte videl, ho nijako netešilo. Jediné, čo dokázal rozoznať, bola fúzatá tvár pána Browna. S ostatnými mal Paddington značné ťažkosti. Všetci boli rozmazaní, akoby v hmle. Nerozumel tomu, lebo keď vykukol spod plachty, celý dvor bol zaliaty slnkom.

Brownovci trpezlivo čakali. Paddington si sadol na trávu a pustil sa do listovania knihy o fotografovaní. Takmer na prvý šup natrafil na nesmierne zaujímavú kapitolu s názvom – Ako správne zaostriť. Písalo sa tam, že ak chceme pekné a jasné fotografie, musíme sa uistiť, že fotoaparát je v primeranej vzdialenosti a správne zaostrený. V knihe bol obrázok, na ktorom akýsi muž meral vzdialenosť pomocou povrázka.

Prešlo niekoľko minút. Paddington nebol práve najrýchlejší čitateľ a navyše musel preskúmať nejaké diagramy.

„Dúfam, že to už dlho nepotrvá,“ povedal pán Brown. „Chytá ma kŕč.“

„Paddington by bol veľmi sklamaný, keby si neostal na svojom mieste,“ poznamenala pani Brownová. „Dal si toľko námahy, kým nás takto pekne zoradil.“

„Tebe sa ľahko hovorí,“ namietal pán Brown, „ty môžeš sedieť.“

„Pst!“ zahriakla manžela pani Brownová. „Zdá sa, že je všetko pripravené. Ešte tam čosi robí s kúskom povrazu.“

„Načo to doparoma potrebuje?“ hromžil pán Brown.

„Aby som vás mohol zmerať,“ vysvetlil Paddington a na konci povrázka urobil slučku.

„V takomto prípade, ak dovolíš, Paddington,“ pán Brown protestoval, keď pochopil, čo má vlastne Paddington za lubom, „bol by som radšej, keby si tú slučku priviazal o stojan a nie o moje ucho!“ Koniec vety však zanikol, lebo medveď práve trhol povrázkom a slučka sa pevne stiahla.

Paddingtonovi sa na tvári zračilo prekvapenie. Dôkladne preskúmal uzol na uchu pána Browna. „Asi sa mi uzlík nepodaril,“ povedal napokon. Paddingtonovi robenie uzlov veľmi nešlo – s medvedími labkami sa veru mnohé veci nerobia ľahko.

„Ale, Henry,“ začala pani Brownová. „Nerob okolo toho taký rozruch. Tváriš sa, akoby ťa Paddington zranil.“

Pán Brown si šúchal ušnicu, ktorá získavala pôvabný fialový odtieň. „To ucho je moje, a to si píš, že bolí!“ nedal sa pán Brown.

„A teraz kam ide?“ opýtala sa pani Birdová, keď sa Paddington zvrtol a ponáhľal sa k domu.

„Podľa mňa ide ten povrázok odmerať,“ povedal Jonathan.

„Ha!“ vyštekol pán Brown. „Ja sa teda postavím!“

„Henry!“ povedala pani Brownová, „ak sa postavíš, veľmi ma rozčúliš.“

„Neskoro,“ zastonal pán Brown. „Noha mi tak či tak stŕpla.“

Našťastie sa práve v tej chvíli Paddington vrátil. Úporne sa zapozeral do slnka a potom na vyčkávajúcu skupinku. „Prepáčte, ale musíte sa presunúť tuto,“ povedal napokon, keď si prečítal čosi v knihe. „Slnko sa posunulo.“

„To ma vôbec neprekvapuje,“ hundral pán Brown, sadol si do trávy a šúchal si nohu. „Takýmto tempom sa budeme fotiť asi potme.“

„Doteraz som si nikdy nepomyslela, že fotenie môže byť také zložité,“ poznamenala pani Birdová.

„Jednej veci celkom nerozumiem,“ pridala sa aj Judy, „načo si Paddington dal takú námahu s kúpaním, keď práve on nás bude fotografovať?“

„Dobrý postreh,“ poznamenal pán Brown. „Paddington, prosím ťa, ako chceš byť na fotografii s nami, keď musíš stlačiť spúšť?“

Paddington vrhol na pána Browna neurčitý pohľad. Nad týmto veru ešte nerozmýšľal, bol však pripravený všetko vyriešiť. Ešte mal starosti s dôležitejšími vecami. „Musím stlačiť spúšť,“ zamyslel sa, „a potom prebehnúť na druhú stranu.“

„Ale ani medvede nevedia tak rýchlo utekať,“ nedal sa odbiť pán Brown.

„Paddington to musí vedieť najlepšie,“ šepkala pani Brownová. „A keby aj nie, prepánajána, Henry, už radšej nič nehovor. Keď zistí, že sa okúpal celkom zbytočne, bude nám s tým večne píliť uši.“

„Tá kapucňa na fotoaparáte je akási veľká,“ povedala pani Birdová a pozorne sa zahľadela na prístroj. „Vôbec pod ňou Paddingtona nevidieť.“

„Lebo je malý,“ vysvetľoval Jonathan. „Musel si trojnožku nastaviť nižšie.“

Brownovci sedeli bez pohnutia a na tvárach mali ten istý nemenný úsmev. Paddington vyšiel spod kapucne a urobil niekoľko zložitých nastavení na prístroji vpredu, potom ešte stihol oznámiť, že sa chystá založiť fotografickú dosku, a znovu zmizol.

Odrazu sa však fotoaparát aj trojnožka nebezpečne rozkývali dopredu a dozadu. Všetci sa vyľakali.

„Panenanebi!“ zhíkla pani Birdová. „Čo sa to deje?“

„Dávajte pozor!“ vykríkol pán Brown. „Ide to priamo na nás!“

Všetci sa postavili a odstúpili nabok. S vytreštenými očami sledovali, ako sa k nim fotoaparát blíži. Ale keď už bol len asi na meter, meter a pol, zastal, zvrtol sa doľava a vydal sa dopredu, smerom k ružovému kríku.

„Dúfam, že sa mu nič nestalo,“ do hlasu pani Brownovej sa vkradol nepokoj.

„Zaujímalo by ma, či máme teraz niečo robiť,“ povedala pani Birdová, lebo z fotoaparátu sa ozýval Paddingtonov tlmený hlas.

Nikto nestihol pani Birdovej odpovedať a už sa veľký prístroj odrazil od kríka s ružami a opäť vyrážal na trávnik. Dva razy obišiel jazierko v strede, potom znenazdajky párkrát poskočil a napokon sa celý prevrátil až to zadunelo. Rovno do záhona, kde mal pán Brown najkrajšie kvety.