Start

Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt

LÄRJUNGEN

Copyright © Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt 2011

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2016 by Otto Havrila

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Preložil Otto Havrila.

Redigovala Hana Brunovská.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 865. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4536-5

Keď taxík pred pol ôsmou večer zabočil do Tollénovej ulice, Richard Granlund mal pocit, že ten deň už ani nemôže byť horší. Štyri dni v Mníchove a jeho okolí. Obchodná cesta. Nemci pracujúci v júli ako v hocaký iný mesiac. Stretnutia so zákazníkmi od rána do večera. Továrne, zasadačky a more kávy. Bol uťahaný, no spokojný. Výrobné pásy zrejme nie sú tá najpríťažlivejšia vec na svete, jeho práca málokedy vzbudzuje zvedavosť a nikdy nie je hlavnou témou rozhovoru pri večeriach alebo pri stretnutiach so známymi, predávajú sa, teda tie pásy, naozaj dobre.

Lietadlo z Mníchova odlietalo o 9.05. V Štokholme malo byť o 11.20. Na chvíľu sa zastaví v kancelárii, aby zreferoval, ako pochodil. Doma bude okolo jednej. Naobeduje sa s Katharinou a zvyšok popoludnia strávia spolu v záhrade. Taký bol plán.

Ale iba dovtedy, kým nezistil, že let na štokholmské letisko Arlanda bol zrušený. Postavil sa do radu v zákazníckom oddelení Lufthansy a vymenil si letenku na 13.05. To znamenalo ďalšie štyri hodiny letu na medzinárodné letisko v Mníchove. Nebol tým veľmi nadšený. S povzdychom vytiahol telefón a poslal Katharine esemesku. Bude sa musieť naobedovať bez neho, no možno ešte strávia niekoľko hodín v záhrade. Aké je počasie? Večer by si mohli na verande niečo vypiť. Na letisku môže niečo kúpiť, keď má teraz toľko času.

Katharina mu hneď odpísala: Mrzí ma, že sa zdržíš. Chýbaš mi. V Štokholme je krásne a s tou verandou je to výborný nápad. Prekvap ma. Ľúbim ťa.

Richard zamieril do jedného z obchodov, ktoré sa ešte hrdili nápisom duty-free, hoci bol presvedčený, že pre väčšinu cestujúcich to už nie je podstatné. Našiel policu s vopred namiešanými koktailmi a vybral fľašu, ktorú poznal z televíznych reklám. Mojito Classic.

Cestou k novinovému stánku skontroloval pohľadom na odletovej tabuli svoj let. Brána dvadsaťšesť. Odhadoval, že mu potrvá asi desať minút, kým sa tam dostane.

Sadol si do kaviarne, dal si kávu a sendvič a listoval v najnovšom čísle časopisu Garden Illustrated. Minúty sa vliekli. Chvíľu si prezeral výklady obchodov, kúpil si ďalší časopis, tentoraz zameraný na nové technické vynálezy, potom zašiel do inej kaviarne a kúpil si fľašu minerálky. Po návšteve toalety už konečne mohol zamieriť k odletovej bráne. Tam ho čakalo ďalšie prekvapenie. Let 13.05 meškal. Nový čas nástupu je 13.40. Predpokladaný odlet o 14.00. Richard znovu vytiahol telefón. Informoval Katharinu o ďalšom meškaní a rozčuľoval sa nad lietaním celkovo, no najmä nad lietaním s Lufthansou. Našiel voľné sedadlo a sadol si. Odpoveď neprišla.

Zavolal jej.

Nedvíhala.

Možno stretla v meste niekoho, s kým išla na obed. Odložil telefón a zavrel oči. Škoda sa rozčuľovať, aj tak s tým nič nenarobí.

O trištvrte na dve mladá žena za pultom vyzvala cestujúcich, aby nastúpili do lietadla, a ospravedlnila sa za meškanie. Keď sa usadili na svojich miestach a personál im dal obvyklú bezpečnostnú inštruktáž, ktorú nikto nepočúval, prihovoril sa im kapitán. Jedna kontrolka vraj nebliká správne. Zrejme je pokazená iba žiarovka, no nemôžu riskovať. Pozrie sa na to technik, už je na ceste. Kapitán sa ospravedlnil a požiadal cestujúcich o trpezlivosť. V lietadle sa rýchlo oteplilo. Richard cítil, že mu trpezlivosť a ešte pomerne dobrá nálada dochádzajú priamo úmerne tomu, ako mu na košeli na chrbte a v podpazuší naskakujú fľaky od potu. Znovu sa ozval kapitán. Dobrá správa znela, že porucha je opravená, horšia, že lietadlo zmeškalo čas vymedzený na odlet, takže pred nimi zrejme vzlietne deväť ďalších lietadiel, no odletia hneď, keď prídu na rad. Ešte raz sa ospravedlnil.

Na letisku Arlanda pristáli o 17.20. O dve hodiny a desať minút neskôr.

Alebo o šesť hodín, to závisí od uhla pohľadu.

Cestou k výdajni batožín Richard zavolal domov znovu. Nič. Skúsil na Katharinin mobil. Po piatich zazvoneniach sa ozvala odkazová schránka. Asi je v záhrade a nepočuje zvonenie. Vošiel do priestrannej haly, kde bol batožinový pás. Podľa obrazovky nad ním mala byť batožina z letu LH2416 vyložená o osem minút.

Trvalo to dvanásť minút.

A ďalších pätnásť minút si uvedomil, že jeho taška tam nie je.

Znovu čakal v rade, aby pri okienku pre zákazníkov Lufthansy nahlásil stratenú batožinu. Odovzdal zamestnancovi lístok od batožiny, nadiktoval adresu, čo najpresnejšie opísal svoju tašku a potom zamieril cez príletovú halu von, aby zohnal taxík. Vyšiel z otáčavých dverí a priam fyzicky ho ovalila horúčava. Naozaj je leto. Čaká ich pekný večer. Keď si predstavil, ako v posledných lúčoch slnka popíja na verande mojito, vrátila sa mu dobrá nálada. Postavil sa do radu na auto firmy Taxi Stockholm, Kurir alebo 020. Len čo sa pohli, vodič ho informoval, že pokiaľ ide o dopravu, dnes je v Štokholme hotové peklo. Zaradil sa do naoko nekonečného radu áut na ceste E4 smerom na juh a spomalil na necelých päťdesiat kilometrov za hodinu.

Takže keď taxík konečne zabočil do Tollénovej ulice, Richard Granlund mal pocit, že tento deň už ani nemôže byť horší.

Zaplatil taxikárovi kartou a vykročil po voňavej, krásne udržiavanej záhrade k domu. Za dverami položil na zem kufrík a igelitovú tašku.

„Haló!“

Žiadna odpoveď. Vyzul sa a vošiel do kuchyne. Pozrel sa z okna, či neuvidí Katharinu v záhrade, no nikde jej nebolo. Ani v kuchyni. Nenašiel od nej ani nijaký odkaz. Vytiahol telefón a skontroloval ho. Žiadne zmeškané hovory, žiadne esemesky. V dome bolo horúco a dusno, slnko pražilo rovno do okien a Katharine nestiahla rolety. Odomkol dvere na verandu a nechal otvorené. Potom vyšiel na poschodie. Osprchuje sa a prezlečie. Mal pocit, že je celý špinavý a spotený. Ešte na schodoch si dal dolu kravatu a začal si rozopínať košeľu, ale keď došiel k spálni, stŕpol. Katharina ležala na posteli. To si všimol ako prvé. Potom si v rýchlom slede uvedomil tri ďalšie skutočnosti.

Ležala na bruchu.

Bola spútaná.

Bola mŕtva.

Brzdiaci vlak v metre sa otriasal. Mamička s kočiarikom, stojaca pred Sebastianom Bergmanom, sa pevnejšie chytila tyče a nervózne sa rozhliadala. Od chvíle, keď na stanici Sankt Eriksplan nastúpila, bola ako na tŕňoch, a hoci jej plačúci chlapček po niekoľkých zastávkach zaspal, zdalo sa, že ju to vôbec neupokojilo. Očividne sa jej nepáčilo, že sa musí tiesniť medzi toľkými cudzími ľuďmi. Sebastian si všimol niekoľko vecí, ktoré tomu nasvedčovali. Ustavične sa posúvala sem a tam, aby sa vyhla fyzickému kontaktu s ostatnými cestujúcimi. Mierne orosená horná pera. Ostražitý výraz a oči, ktoré nespočinuli na jednom mieste. Upokojujúco sa na ňu usmial, no rýchlo uhla pohľadom a ďalej sa dívala okolo seba.

Sebastian sa rozhliadol po preplnenom vozni, ktorý znovu s kovovým škrípaním zastavil v tuneli hneď za stanicou Höterget. Vlak stál chvíľu nehybne v tme, potom sa dal pomaly do pohybu a slimačím tempom sa plazil k T-Centralen, hlavnej stanici uprostred Štokholmu. Sebastian zvyčajne necestoval metrom a už vôbec nie počas dopravnej špičky a turistickej sezóny. Bolo to priveľmi nepohodlné a chaotické. Nevedel si zvyknúť na tú ľudskú masu so všetkými jej zvukmi a pachmi. Radšej šiel peši alebo taxíkom. Udržiavať si od ľudí odstup. Držať sa bokom. To bolo preňho normálne. Lenže teraz už nič nebolo normálne.

Nič.

Naklonil sa k dverám na konci vagóna a nazrel do vedľajšieho vozňa. Cez malé okienko ju videl. Plavé vlasy, hlava sklonená nad novinami. Uvedomil si, že sa pri pohľade na ňu usmieva.

Na T-Centralen ako vždy prestupovala a rýchlymi krokmi schádzala po kamenných schodoch na červenú linku. Bolo jednoduché ju sledovať. Pokiaľ si udržiaval odstup, bol skrytý za prúdom cestujúcich a turistov s mapami v rukách.

Keď vlak o dvadsať minút zastavil v stanici Gärdet, Sebastian chvíľu počkal a potom vystúpil z vozňa. Teraz si musel dať väčší pozor. Na nástupišti už nebolo toľko ľudí, väčšina cestujúcich vystúpila na predchádzajúcich staniciach. Sebastian si vybral vagón tak, aby bola k nemu pri vystupovaní otočená chrbtom. Kráčala rýchlo, a keď ju znovu zazrel, bola už v polovici eskalátora. Gärdet bola konečnou zrejme aj pre mamičku s kočiarikom, a tak sa Sebastian rozhodol, že sa bude držať za ňou, keby sa tá, ktorú sleduje, náhodou obzrela. Žena pokojne tlačila kočiarik za ľuďmi valiacimi sa k eskalátorom, zrejme dúfala, že sa tak vyhne tlačenici vpredu.

Ako Sebastian kráčal za ňou, uvedomil si, že sa v čomsi podobajú.

Obaja si vždy chceli udržať odstup.

Žena. Mŕtva.

Vo vlastnom dome.

Za normálnych okolností nebolo potrebné volať kriminálku a tím Torkela Höglunda.

Vo väčšine prípadov totiž išlo o tragický koniec rodinnej škriepky, sporov o zverenie dieťaťa do opatery, výbuchov žiarlivosti alebo žúru v zlej spoločnosti.

Každý, kto pracuje v polícii, vie, že keď zavraždia ženu v jej vlastnom dome, páchateľom je často niekto z jej najbližších, preto keď Stina Kaupinová prijala krátko po pol ôsmej hovor na tiesňovej linke, zišlo jej na um, že možno hovorí s vrahom.

„Tiesňová linka, ako vám môžem pomôcť?“

„Moja žena je mŕtva.“

Potom už mužovi takmer nerozumela. Hlas mal chrapľavý od smútku a šoku. Občas tak dlho mlčal, až si Stina myslela, že položil. Potom začula, že sa usiluje pravidelne dýchať. Horko-ťažko z neho vytiahla adresu, lebo muž dookola opakoval, že jeho žena je mŕtva a je tam množstvo krvi. Všade samá krv. Môžu sem prísť? Prosím! Stina si predstavovala muža v strednom veku a so zakrvavenými rukami, ktorý si pomaly uvedomuje, čo spáchal. Napokon sa jej podarilo získať adresu v Tumbe. Požiadala volajúceho – pravdepodobne vraha –, aby ostal na mieste a ničoho sa nedotýkal. Pošle tam políciu a záchranku. Potom položila a ohlásila to södertörnskej polícii v Huddinge, ktorá na miesto činu vyslala policajnú hliadku.

Erik Lindman a Fabian Holst práve dojedli trochu oneskorenú večeru z rýchleho občerstvenia, keď dostali rozkaz, že majú zamieriť do Tollénovej ulice číslo 19.

O desať minút boli na mieste. Vystúpili z policajného auta a pozreli sa na dom. Záhradníčenie nezaujímalo ani jedného, no obom bolo jasné, že niekto vynaložil množstvo času a peňazí na to, aby vytvoril priam idylickú krásu, do ktorej bol ponorený žltý drevený dom.

Keď boli v polovici cestičky smerujúcej k domu, otvorili sa vchodové dvere. Obaja inštinktívne siahli na puzdro na pravom boku. Vo dverách stál muž s rozopnutou košeľou a na uniformovaných policajtov civel s neprítomným výrazom v očiach.

„Záchranka nebude potrebná.“

Lindman s Holstom si rýchlo vymenili pohľady. Muž vo dverách bol očividne v šoku. Takí konajú podľa vlastných pravidiel. Nepredvídateľne. Nelogicky. Lindman kráčal ďalej, no Holst spomalil a ruku nechal na puzdre.

„Richard Granlund?“ spýtal sa Lindman a už ho iba niekoľko krokov delilo od muža, ktorý sa uprene díval kamsi za neho.

„Záchranka nebude potrebná,“ zopakoval muž. „Tá žena, s ktorou som hovoril, vravela, že pošle záchranku. To nebude potrebné. Zabudol som jej to povedať...“

Lindman k nemu pristúpil. Vzal ho ohľaduplne za rameno. Fyzický kontakt spôsobil, že muž sa strhol a obrátil sa k nemu. Prekvapene sa naňho díval, akoby policajta zaregistroval až teraz, a premýšľal, ako sa mohol k nemu dostať tak blízko.

Lindman si všimol, že na rukách ani na šatách nemá žiadnu krv.

„Richard Granlund?“

Muž prikývol. „Prišiel som domov a ona tam ležala...“

„Odkiaľ ste prišli domov?“

„Čože?“

„Odkiaľ ste sa vrátili domov? Kde ste boli?“ Asi to nebola najvhodnejšia chvíľa na vypočúvanie človeka, ktorý je očividne v šoku, no informácie získané počas prvého kontaktu sa môžu porovnať s tým, ktoré objavia počas neskorších výsluchov.

„V Nemecku. Obchodne. Moje lietadlo meškalo. Vlastne... najprv let zrušili, potom meškalo a meškal som aj ja, lebo moja batožina...“

Muž zmĺkol. Zrejme mu čosi zišlo na um. Pozrel sa na Lindmana oveľa jasnejším pohľadom než predtým.

„Mohol som ju zachrániť? Keby som prišiel načas, žila by?“

Keby, keby... to bolo v takýchto prípadoch obvyklé, Lindman to zažil už veľakrát. V niekoľkých prípadoch ľudia zomreli preto, lebo boli v nesprávnom čase na nesprávnom mieste. Prechádzali na druhú stranu ulice akurát vo chvíli, keď sa po nej rútil opitý vodič. Spali v prívese práve v tú noc, keď začal z plynovej bomby unikať propán-bután. Prechádzali cez koľajnice, a nevšimli si blížiaci sa vlak. Padajúce elektrické vedenie, násilníci pod vplyvom tej či onej drogy, autá na nesprávnej strane cesty. Náhody, zhody okolností. Zabudnuté kľúče môžu zdržať človeka akurát toľko, že nestihne včas prejsť cez nestrážený železničný prejazd. Pre zrušený let možno vaša žena zostane doma akurát tak dlho, aby vrah stihol udrieť. Keby toto, keby tamto...

Keď niekto zomrie, je to normálne. Nezodpovedateľné.

„Kde je vaša manželka, Richard?“ spýtal sa namiesto toho Lindman pokojne.

Zdalo sa, že muž vo dverách nad tým premýšľa. Musel sa z minulosti – z cesty domov a možnej viny, ktorá ho odrazu ťažila – presunúť do súčasnosti. K tej hrôze, ktorá sa tam odohrala.

A ktorej nedokázal zabrániť. Napokon sa mu to podarilo.

„Hore,“ ukázal dovnútra a rozplakal sa. Lindman kývol hlavou kolegovi, aby vyšiel na poschodie, a sám kráčal za plačúcim mužom dnu. Človek si nemôže byť ničím istý a nikdy by na to nemal zabúdať, no Lindman mal pocit, že muž, ktorého drží okolo pliec a vedie do kuchyne, nie je vrah.

Holst dolu pri schodoch vytiahol služobnú zbraň a držal ju zľahka pritisnutú k stehnu. Ak ten zdrvený muž, o ktorého sa postaral jeho kolega, svoju manželku nezabil, nemohol vylúčiť možnosť, že vrah je ešte v dome. Keď vyšiel po schodoch hore, ocitol sa v malom priestore s pohovkou pre dvoch ľudí, s televízorom a blue-ray prehrávačom. Strešné okno. Na stenách police s knihami a filmami. Štvoro dverí. Dvoje otvorené, dvoje zavreté. Z podesty videl nohy mŕtvej ženy v spálni. Na posteli. To znamená, že bude musieť informovať kriminálku, pomyslel si a rýchlo prešiel cez otvorené dvere do pracovne. Nikto tam nebol. Dvoje zavreté dvere viedli do kúpeľne a šatne. Ani tam nebolo nikoho. Schoval pištoľ do puzdra a zamieril do spálne. Vo dverách zastal.

Kriminálka už pred týždňom vydala nariadenie, podľa ktorého musí polícia informovať úrad vtedy, keď úmrtie spĺňa určité kritériá.

Ak sa obeť nájde v spálni. Ak je obeť spútaná.

Ak má podrezané hrdlo.

Zvonenie Torkelovho mobilu prerušilo posledné slová vinšu Veľa šťastia, zdravia, a Torkel sa utiahol pred nadšeným jasotom do kuchyne, aby to mohol zdvihnúť.

Bol to Vilmin narodeninový večierok. Mala trinásť rokov.

Pubertiačka.

Narodeniny mala vlastne už minulý piatok, no vtedy chcela ísť s kamarátkami na večeru a do kina. Starší a nudnejší členovia rodiny, ako napríklad jej otec, museli prísť večer v pracovný deň. S Yvonne jej kúpili mobilný telefón. Nový, nie ako doposiaľ po sestre alebo po ňom, či po Yvonne, keď dostali nový v práci. Teraz má vlastný. Najnovší model. Android, ako povedal Billy, keď ho Torkel požiadal, aby mu pomohol s výberom. Yvonne tvrdila, že Vilma s tým telefónom od piatka aj spí.

Kuchynský stôl bol v ten večer pokrytý darčekmi. Staršia sestra jej kúpila špirálu na riasy, očné tiene, lesk na pery a mejkap. Dala jej to už v piatok, ale Vilma to teraz priniesla, aby ukázala, čo všetko dostala. Torkel vzal špirálu sľubujúcu desaťkrát výraznejšie mihalnice a pritom počúval informácie, ktoré sa valili zo slúchadla.

Vražda. V Tumbe. Žena s podrezaným hrdlom v spálni.

Torkel si pomyslel, že Vilma je na mejkap ešte primladá, no vysvetlila mu, že je v triede jediná, kto sa nemaľuje, a o rok sa bez mejkapu nebude môcť v škole ani ukázať. Torkel sa veľmi nepriečil. Časy sa menia, vedel, že môže byť rád, že o tom nemusel s Vilmou diskutovať už pred dvoma rokmi. Niektorí rodičia jej spolužiačok totiž diskutovať museli a boj očividne prehrali.

Všetko naznačovalo, že ide o tretiu obeť.

Torkel ukončil hovor, odložil špirálu a vrátil sa do obývačky. Vilma sa rozprávala so starými rodičmi. Zavolal si ju k sebe. Nevyzerala, že by bola nešťastná z toho, že musí s nimi prerušiť rozhovor. Podišla k Torkelovi s očakávaním v tvári, akoby si myslela, že pre ňu v kuchyni chystal dáke prekvapenie.

„Musím odísť, zlatko.“

„Kvôli Kristofferovi?“

Torkelovi chvíľu trvalo, kým mu to došlo. Kristoffer bol Yvonnin nový priateľ. Torkel vedel, že sa už niekoľko mesiacov stretávajú, no prvýkrát ho videl až dnes večer. Bol to stredoškolský učiteľ. Asi päťdesiatročný. Rozvedený s deťmi. Celkom fajn chlap. Torkelovi ani len nenapadlo, že by niekto mohol chápať ich stretnutie ako chúlostivé, nepríjemné alebo inak problematické. Vilma jeho trošku oneskorenú reakciu očividne pochopila ako dôkaz toho, že usudzovala správne.

„Vravela som jej, aby ho nepozývala,“ pokračovala s namrzenou tvárou.

Torkela premkol pocit nehy. Chcela ho ochrániť. Mala trinásť, a chcela ho ušetriť bolesti. V jej svete to bola vyložene trápna situácia. Určite by nechcela stretnúť svojho bývalého priateľa s inou. Ak nejakého má. Torkel si nebol istý. Jemne ju pohladkal po tvári.

„Musím ísť do práce. S Kristofferom to nemá nič spoločné.“

„Naozaj?“

„Naozaj. Musel by som odísť, aj keby sme tu boli iba my dvaja. Vieš, ako to chodí.“

Vilma prikývla. Bývala s ním už dosť dlho.

„Niekto zomrel?“

„Áno.“

Torkel jej viac nechcel o tom hovoriť. Už dávno sa rozhodol, že nebude získavať pozornosť detí rozprávaním o vzrušujúcich a groteskných podrobnostiach zo svojej práce. Vilma to vedela, a preto sa ďalej nevypytovala a iba prikývla. Torkel sa na ňu vážne pozrel.

„Myslím, že je fajn, že mama niekoho stretla.“

„Prečo?“

„A prečo nie? Nemusí byť predsa sama len preto, že nie je so mnou.“

„A ty si niekoho stretol?“

Torkel na chvíľu zaváhal. Stretol niekoho? Už dlhší čas mal akýsi vzťah s Ursulou, svojou vydatou kolegyňou, ale nikdy si nevyjasnili, o čo vlastne ide. Spali spolu, keď boli vedno na cestách. V Štokholme nie. Nikdy spolu nevečerali, nikdy sa normálne neporozprávali o svojom súkromnom živote. Sex a rozhovory o práci, to bolo všetko. A teraz už ani to. Pred pár mesiacmi Torkel prizval k vyšetrovaniu jedného prípadu svojho bývalého kolegu Sebastiana Bergmana a odvtedy sa ich vzťah scvrkol na prácu. Škrelo ho to. Väčšmi, ako si bol ochotný priznať. Nie preto, že tón udávala Ursula, s tým by sa vedel zmieriť, no chýbala mu. Väčšmi, ako by čakal. A to ho dráždilo. Okrem toho sa mu zdalo, že v poslednom čase sa znovu zblížila so svojím manželom Mikaelom. Nedávno sa dokonca vybrali spolu na víkend do Paríža.

Takže stretol niekoho?

Asi nie, a rozhodne nechcel svoj zložitý vzťah s Ursulou vysvetľovať pubertálnej dcére.

„Nie,“ odvetil, „nikoho som nestretol. Ale teraz už naozaj musím ísť.“

Objal ju. Tuho.

„Všetko najlepšie k narodeninám,“ pošepkal jej do ucha. „Ľúbim ťa.“

„Aj ja teba,“ odvetila. „A takisto svoj mobil.“ K lícu mu pritisla pery čerstvo natreté leskom.

Torkelovi pohrával na tvári úsmev ešte aj vtedy, keď nasadol do auta a vyrazil do Tumby. Zavolal Ursule. Už bola na ceste.

Počas jazdy sa pristihol, že dúfa, že pôjde o niečo iné. O niekoho iného. Že medzi touto a ostatnými usmrtenými ženami nebude nijaká súvislosť. Len čo však nazrel do spálne, bolo mu jasné, že jeho nádeje boli márne.

Nylonové pančuchy. Nočná košeľa. Poloha obete. Bola to tretia obeť.

Ani výraz „od ucha k uchu“ nevystihoval ranu, ktorú mala na krku. Skôr z jednej strany chrbtice na druhú. Ako keď sa otvorí konzerva a nechá sa kúsok plechu, aby sa dalo otvoriť veko. Hlava ženy bola takmer oddelená od tela. Vyžadovalo si to značnú silu. Všade bola krv, vysoko na stenách a po celej dlážke.

Ursula už všetko fotografovala. Opatrne chodila po miestnosti a dávala si pozor, aby nestúpila do krvi. Ak to bolo možné, na mieste činu bola vždy prvá. Zdvihla zrak, pozdravila ho kývnutím hlavy a ďalej fotila. Torkel jej položil otázku, na ktorú už poznal odpoveď.

„To isté?“

„Určite.“

„Cestou sem som znovu volal do Lövhagy. Stále je tam.“

„To vieme, nie?“

Torkel stál vo dverách, díval sa na mŕtvu ženu a pomyslel si, že sa mu ten prípad vôbec nepáči. Stál už v iných dverách, díval sa do iných spální a videl iné ženy v nočnej košeli, s rukami a nohami zviazanými nylonkami, znásilnené a s podrezaným hrdlom. Prvú našli v roku 1995. Potom tri ďalšie, až sa im napokon podarilo koncom jari 1996 chytiť vraha.

Hinde bol odsúdený na doživotie vo väznici Lövhaga. Ani sa neodvolal.

A stále je zavretý.

No tieto nové obete vyzerali presne ako tie jeho. Rovnako zviazané ruky a nohy. Brutálne prerezané hrdlo. Ešte aj modrý vzor na bielej nočnej košeli bol taký istý. To znamenalo, že človek, ktorého hľadajú, je nielen sériový vrah, ale aj napodobňovateľ. Niekto, kto bohvie prečo kopíruje vraždy spred pätnástich rokov. Torkel sa pozrel do zápisníka a znovu sa obrátil k Ursule. Ona bola v deväťdesiatych rokoch pri tom. Ona, Sebastian a Trolle Hermansson, ktorý medzitým nedobrovoľne odišiel do dôchodku.

„Manžel tvrdí, že okolo deviatej ráno mu odpísala na esemesku, ale o jednej už nie,“ povedal Torkel.

„Je mŕtva viac ako päť hodín a menej ako pätnásť.“

Vedel, že Ursula má pravdu. Keby sa spýtal, poukázala by na to, že posmrtná tuhosť ešte nezasiahla dolné končatiny, že nevidieť žiadne stopy po autolýze a že prvé náznaky tmavnutia beľma sa ešte len začínajú objavovať, a zasypávala by ho ďalšími odbornými termínmi, ktorých význam nepoznal, hoci v polícii pracoval už dlhé roky. Keď sa ho na to niekto spýtal, musel sa uspokojiť s obyčajnou švédčinou.

Ursula si spakruky utrela pot z čela. Na poschodí bolo o niekoľko stupňov teplejšie ako na prízemí. Júlové slnko pražilo celý deň. V izbe bzučali muchy prilákané krvou a rozkladajúcim sa telom, čo ľudské oko zatiaľ nepostrehlo.

„Nočná košeľa...“ začudoval sa Torkel, keď naposledy prešiel pohľadom posteľ.

„Čo je s ňou?“ Ursula sklonila fotoaparát a skúmavo sa zahľadela na staromódny kus oblečenia.

„Je stiahnutá.“

„To mohol urobiť jej manžel. Aby ju zakryl.“

„Spýtaj sa ho, či s ňou niečo robil.“

Torkel sa vrátil k zronenému manželovi v kuchyni. Tento prípad sa mu naozaj ani trochu nepáčil.

Dlháň spal niekoľko hodín. Prišiel domov a rovno zaľahol. Tak to robil vždy. Rituály. V tele mu prúdil adrenalín. Sám poriadne nevedel, čo sa to dialo, no zakaždým mal pocit, že počas tej krátkej činnosti minul všetku energiu, čo mal k dispozícii na celý týždeň. No teraz bol hore. Budík zvonil. Je čas pustiť sa do práce. Opäť. Vstal z postele. Ešte má toľko práce! A všetko to treba urobiť správne.

V správny čas. V správnom poradí.

Rituály.

Bez nich by bol len chaos a strach. Rituály zaisťujú poriadok. S nimi nie je zlo až také zlé. Bolesť nie je taká bolestivá. Rituály držia temnotu na uzde.

Muž pripojil fotoaparát Nixon k počítaču a rýchlo stiahol tridsaťšesť fotiek.

Na prvej si plačúca žena zakrývala prekríženými rukami prsia a čakala, kým jej podá nočnú košeľu, aby sa mohla obliecť. Z jednej nosnej dierky jej kvapkala krv na dolnú peru. Dve kvapky sa cestou na dlážku zachytili na pravom prsníku a zanechali na ňom červené šmuhy ako dážď na okennej tabuli. Spočiatku sa odmietala vyzliecť. Azda si myslela, že oblečenie ju nejako ochráni. Zachráni.

Na poslednej, tridsiatej šiestej fotografii civela bezvýrazným pohľadom priamo do fotoaparátu. Čupol si k posteli a sklonil sa k nej tak blízko, že ucítil teplo krvi valiacej sa z otvorenej rany na krku. Vtedy jej už z tela vytiekla všetka krv a vsiakla do obliečok a matraca.

Chytro prezrel fotografie predtým. Bude môcť použiť všetkých tridsaťšesť. To bolo najlepšie. Napriek takmer neobmedzenej kapacite digitálneho fotoaparátu chcel ostať v medziach starého fotografického filmu. Tridsaťšesť snímok. Ani viac, ani menej.

Rituál.

Keď Torkel schádzal po schodoch, zbadal Billyho, ako kľačí pred vchodovými dverami a skúma zámku. Billy sa obrátil k svojmu šéfovi.

„Dvere vyzerajú nepoškodené. Podľa všetkého ho niekto pustil dnu.“

„Keď sme sem prišli, dvere na terasu boli otvorené,“ povedal Torkel.

„Otvoril ich manžel, keď sa vrátil domov,“ odvetil Billy. „Tvrdil, že boli zamknuté.“

„Je si istý? Bol v šoku a zdalo sa, že je mimo.“

„Povedal to presvedčivo.“

„Spýtam sa ho na to. Kde je Vanja?“

„Vonku, práve došla.“

„Hore v pracovni je počítač. Vezmi ho so sebou a mrkni sa naň, či v ňom niečo nenájdeš. Napríklad to, či táto vražda nesúvisí s ostatnými.“

„Takže je tretia?“

„Vyzerá to tak.“

„Zavoláme niekoho alebo...“

Otázka ostala visieť vo vzduchu, no Torkel vedel, čo sa chcel spýtať: Prizveme Sebastiana Bergmana? Aj jemu to už zišlo na um, no hneď tú myšlienku zavrhol. Nevýhody tejto možnosti boli očividné a ďaleko prevažovali výhody, lenže to bolo včera večer.

Pred treťou obeťou.

„Uvidíme.“

„Myslel som, že keď vezmeme do úvahy, koho vrah napodobňuje...“

„Už som povedal. Uvidíme.“

Z tónu jeho hlasu Billy vyrozumel, že sa nemá ďalej vypytovať. Prikývol a vstal. Chápal, prečo je Torkel taký nervózny. Nemali žiadne dôkazy, presnejšie povedané, mali ich až priveľa – odtlačky prstov, stopy od topánok, spermie, vlasy –, no napriek tomu neboli k zatknutiu páchateľa o nič bližšie ako pred deväťdesiatimi dňami, keď našli prvú obeť, rovnako spútanú a rovnako usmrtenú. Ľahostajnosť, s akou vrah zanechával stopy, naznačovala, že vie, že má čistý trestný register. Postupoval až príliš premyslene, aby to mohli považovať za nedbalosť. Takže išlo o dosiaľ netrestaného páchateľa, teda aspoň nie trestaného za vážny zločin, ale ochotného riskovať. Alebo núteného riskovať. Obe možnosti boli znepokojujúce, pretože to znamenalo, že zrejme opäť udrie.

„Vezmi so sebou aj Vanju a znovu všetko prezrite.“

Keby našli nejakú spojitosť medzi jednotlivými obeťami, značne by im to pomohlo. Vedeli by o páchateľovi aspoň niečo a mohli by začať okolo neho sťahovať slučku. Najhoršie by bolo, keby si vyberal ženy náhodne: zbadá nejakú v meste, sleduje ju, zistí, kde býva, všetko si naplánuje a počká na vhodnú príležitosť. Ak si vyberal obete takýmto spôsobom, nechytia ho, kým neurobí chybu. A zatiaľ ju neurobil.

Billy niekoľkými dlhými krokmi vybehol po schodoch, obzrel si spálňu, kde stále pracovala Ursula, a vošiel do pracovne. Bola pomerne malá, okolo šesť štvorcových metrov. V kúte písací stôl s kancelárskou stoličkou na plexiskle, aby kolieska nepoškriabali parkety. Na nízkej lavici spočívala tlačiareň, modem, router, papiere, šanóny a kancelárske potreby. Na stene nad stolom visel dlhý rámik pre osem fotografií. Na jednej stála obeť – Katharina – sama pod jabloňou a usmievala sa do objektívu. Čierne vlasy zastrčené pod slameným klobúkom, letné biele šaty. Ako z reklamy na švédske leto. Možno to bolo v Österlande. Na ďalšej fotografii stál jej manžel Richard, takisto sám, na korme plachetnice. Slnečné okuliare, opálený, sústredený. Na zvyšných šiestich fotografiách boli spolu. V objatí a s úsmevom na tvári. Podľa všetkého veľa cestovali. Na niektorých bola v pozadí biela piesočná pláž s palmami, na iných Billy spoznal New York a Kuala Lumpur. Deti zrejme nemali.

Tentoraz aspoň nikto neprišiel o mamu.

Chvíľu stál pred fotografiami. Díval sa na milujúce úsmevy manželov. Na každej fotografii sa objímali okolo pliec. Možno takto pózovali pred fotoaparátom vždy. Možno sa tak len tvárili, aby svetu ukázali, akí sú šťastní. Ale nevyzeralo to tak; pôsobili dojmom, že sú naozaj zaľúbení. Billy sa od nich nevedel odtrhnúť. V ich šťastí bolo čosi, čo naňho silne pôsobilo. Vyzerali takí natešení! Takí zaľúbení! Takí živí. Billyho sa také niečo nikdy obzvlášť nedotýkalo. Bez problémov si udržiaval od obetí profesionálny odstup. Pravdaže, vždy ho to nejako ovplyvnilo, cítil k pozostalým súcit, no zármutok mu zvyčajne neprenikol až tak hlboko do srdca. Presne vedel, prečo to je tentoraz inak. Nedávno stretol jedno dievča, ktorého šťastný výraz a zvodný úsmev mu pripomínali ženu na fotografiách. Vďaka tomu pôsobila celá tragédia oveľa skutočnejším dojmom. Myslel na Mayu, ako si ráno pritiahla prikrývku a ospalo ho objala. Chcela, aby ešte chvíľku ostal, potom ešte chvíľku, a odrazu bolo ráno fuč. Obrázok usmievajúcej sa Maye sa dokonale hodil k romantickým fotografiám, na ktoré sa teraz díval, nie však ku groteskne pokrútenej, spútanej a znásilnenej žene vo vedľajšej izbe. A predsa na zlomok sekundy videl Mayu, ako leží vo veľkej kaluži krvi. Odvrátil sa a zavrel oči. Ešte nikdy nemal taký strach. Nikdy.

A nikdy si už nesmie niečo také pripustiť. To vedel. Nesmie si pripustiť tú brutalitu a hrôzu, nesmie sa nimi otráviť. Ničia lásku. Nakazia ho strachom a úzkosťou. Bolo mu jasné, že súkromný život musí oddeliť od práce, inak môže o všetko prísť. Môže Mayu objímať, no nesmie jej hovoriť o svojich pocitoch. Sú priveľmi temné a bezodné, nemôže ich vpustiť do ich vzťahu. Keď príde domov, bude ju dlho držať v náručí. Spýta sa ho prečo. Oklame ju. Nechcel jej povedať pravdu. Billy sa otočil, vzal zo stola laptop a zamieril dolu schodmi za Vanjou.

Koniec ukážky