Boris „Kukis“ Kukaň

Chcel som to skúsiť iba raz...

(Závislá duša – daň za drogy)

Ukážka z elektronickej knihy

Venovanie

Táto kniha je venovaná všetkým závislým ľuďom, ktorí brali alebo berú legálne či ilegálne drogy. Neuvedomujú si, žiaľ, svoje konanie ani riziko, že môžu ľahko skončiť ako chorí ľudia trpiaci buď rakovinou, alebo neurózou či nespavosťou, prípadne hepatitídou alebo AIDS, či paranoidnou schizofréniou.

Rovnako tak je venovaná rodičom, ktorí sa s drogami síce nikdy osobne nestretli, ale ich deti majú s drogami problém, prípadne majú podozrenie, že ich dieťa s drogami začalo koketovať.

Neberte drogy a žite zdravo!!! Verte mi, dá sa to.

Upozornenie!!!

Toto dielo je pre deti a pre mládež do 18 rokov neprístupné. Čítať ho môžu iba plnoleté osoby a to iba na vlastnú zodpovednosť. Táto kniha nie je návodom, ako brať drogy. Má byť varovaním, prečo ich nebrať, prípadne pomocou pre rodičov, ktorí majú podozrenie, že ich potomok s drogami začal.

Poďakovanie

V prvom rade sa chcem poďakovať mojim rodičom za to, že som vznikol z ich vzájomnej veľkej lásky. Mame, že mala tú trpezlivosť prežívať so mnou neustále opakujúce sa problémy v správaní ovplyvnenom užívaním drog. To postihlo aj starých rodičov, ktorým tiež patrí vďaka za snahu pri mojej výchove. Otcovi za to, že nás opustil, lebo keby sa staral, nevyrástol by zo mňa možno narkoman, ale moja osobnosť by bola potlačená prísnymi pravidlami a nemohla by sa tak samostatne formovať školou života na ulici.

Ďalej ďakujem všetkým kamarátom aj nekamarátom, ktorých som na ceste života stretol a pomohli mi alebo ublížili. Nakoniec tá bolesť prešla a ja som sa stal na duši ešte silnejším človekom.

Záverom tu chcem poďakovať pani Lydke, riaditeľke resocializačného strediska Filius Paul, že ma prijala medzi abstinujúcich závislých ľudí, kde som istý čas našiel svoj nový domov.

Úplne nakoniec tu ďakujem aj pánovi Pavlovi „Hiraxovi“ Baričákovi, ktorý spropagoval moju knihu.

OBSAH

Varovanie

Predslov

Detstvo

Sláva

Cigarety

Káva

Alkohol

Marihuana

Toluén

Tabletky

Puberta

Pestovanie

Teória

Rakovina

Pervitín

Predná Hora

Varič

Halucinogény

Nemocnica

Satan

Stoka

Samotár

Veštica

Extáza

Samovražda

LSD

Tajomstvo

Holandsko

Coffeeshop

Crack

Láska

Kokaín

Porno

Heroín

Smrť

Díler

Narodeniny

Psychiatria

Schizofrénia

Domov

Šťastie

Krstenie

Veľké Zálužie

Dovolenka

Veronika

Recidíva

Závislosť

Spomienky

Filius Paul

Narkoman

Abstinent

Pyramída

Ovečky

Doslov

Bonusy

Autor

Epilóg

„Som si istý, že sme pánmi svojho osudu, že úlohy, ktoré pred nami ležia, nie sú nad naše sily, a že žiadna drina a úsilie nie sú väčšie, než môžeme zniesť. Kým veríme tomu, čo robíme, a kým máme nezdolnú vôľu víťaziť, víťazstvo je naše.“

Winston Churchill

Varovanie

Všetkých priateľov – čitateľov chcem ešte skôr, ako sa pustia do tejto knihy, upozorniť na jeden dôležitý fakt. Toto je autobiografia a drogy sú tu spomínané nielen záporne, ale aj kladne. Predsa, keby na nich nebolo nič dobré, asi by nebolo medzi nami toľko narkomanov a alkoholikov, keďže alkohol je tiež droga. Bolo mi už mnohokrát vytknuté, že takáto kniha sa nemôže dostať do sveta, ale ja si myslím, že práve takáto kniha najviac pomôže. Veď závislí ľudia, ktorí berú, budú brať tak či onak, kniha ich v tom neovplyvní. Možno sa zľaknú a budú aj rozmýšľať nad sebou, aby nedopadli tak, ako som dopadol ja.

Kebyže neochoriem, možno by som drogy bral ďalej a nikdy by som sa z Holandska na Slovensko nevrátil. Bolo mi tam dobre. Ale osud mi poslal do cesty „prekážku“ vo forme schizofrénie, aby som sa zastavil a uvedomil si pravé hodnoty života. Teraz som rád, že som chorý na hlavu, pretože tak som si aspoň ako-tak zachránil holý život. To je jediné, čo mám, abstinujem od alkoholu aj všetkých drog okrem tabaku a kávy. Možno keď dostanem rakovinu pľúc alebo infarkt, prestanem aj s týmito dvoma zlozvykmi. Ale ako sa poznám, pokiaľ sa mi niečo zlé nestane, tak mi je to jedno. Tak vás ešte raz varujem, že ak by ste chceli použiť túto knihu ako návod k braniu drog, možno nájdete pár tipov, ale iba ak na lepšie ničenie vlastného zdravia.

Želám všetkým len to najlepšie.

Predslov

Knihu, ktorú práve čítate, som začal písať 7. 12. 2011 a mal som vtedy ešte len dvadsaťtri rokov. Prežil som toho veľmi veľa a sen napísať knihu, ktorá by otvorila druhým oči a poučila ich, prišiel až potom, keď som sa stal psychicky chorým človekom. Zapríčinili to drogy, ako ste správne vydedukovali z jej obálky. Prvý názov stošesťdesiatstranovej autobiografie bol Narkodysea, ktorú som postupne písal vyše roka. Snažil som sa ju vydať na našom slovenskom trhu, ale keďže som neznámy autor a kniha bola aj plná slangových a hrubých výrazov, vydavateľstvá, na ktoré som sa obrátil, ma jednoducho odmietli. Vysvetľovali to i tým, že ľudí na drogy skôr prilákam, ako ich od drogovania odradím, a preto Narkodysea nespĺňala svoje poslanie. No napriek tomu som spravil pár výtlačkov a porozdával rodine a pár priateľom. Nezdar ma neodradil od písania a spravil som pokračovanie s názvom Memories, kde som zverejnil aj citáty a vlastné fotky. Moja čiastočná abstinencia od omamných látok nebola úplná a neskôr som znova ako hlúpy spadol do drog. Našťastie som sa dosť rýchlo spamätal a dostal som nápad skúsiť resocializačné zariadenie. Nevedel som, kam presne pôjdem, ani koľko času tam strávim, ale dnes viem, že som urobil správne rozhodnutie. Mojím novým domovom sa stal Filius Paul v malej dedinke Žibritov pri Krupine. Prišiel som sem ako klient, pracujem na sebe a chcem tu robiť terapeuta. Kvôli tomu som začal chodiť na vysokú školu a dúfam, že sa mi ju podarí úspešne dokončiť. Po rokoch som prepracoval a spojil obe knihy dokopy a bol by som rád, keby sa to objavilo na trhu. Príbeh poctivého žiaka, ktorý vyhrával olympiády, spadol do drogovej závislosti a stal sa schizofrenikom, je autentický, napínavý, veselý aj smutný a najmä poučný. Vážim si priateľov, ktorí ostali pri mne a tiež nových známych, ktorých som stretol neskôr. Musím povedať, že bez rodiny by som to ale nezvládol. Prajem príjemné čítanie.

Detstvo

Neviem, ako by som asi mal túto moju story začať. Nuž, pôjdem pekne poporiadku, od môjho vzniku. Narodil som sa v roku 1988 v Bojniciach. Neviem, ako je to možné, že práve tam, lebo sme žili na Morave. Bol som prvorodený, vytúžený syn. Neskôr, po dvoch rokoch sa narodila i moja sestra. Otec bol vojakom z povolania, presnejšie chemický inžinier, rovnako ako aj moja mama, povolaním chemická inžinierka. S bruškom doštudovala výšku a potom, keď mala dvadsaťdva, som prišiel na svet. Opustila svoj chemický labák a zaradila sa radšej do školstva ako učiteľka odborných predmetov na strednej škole. Čo to má s chémiou neviem, ale človek nikdy nevie, kam ho vietor zaveje. Bývali sme najprv v Českej republike v jednej malej nemenovanej dedinke. Ale z tohto obdobia si nič vážne ani nepamätám, lebo som bol ešte príliš malý. V roku 1991, keď som mal tri roky, sme sa náhle presťahovali na stredné Slovensko, blízko môjho rodiska a tiež blízko mesta maminých rodičov. Bolo to kvôli môjmu otcovi, lebo ho prevelili z Moravy k nám na Slovensko. Tu sa totiž odohrala najväčšia časť môjho života.

Detstvo som mal ako každý človek. Veľa kriku, veľa pádov z prvých pokusov chodiť a veľa, veľa lásky od mojich drahých rodičov. Viem, že som nemal tú popôrodnú novorodeneckú žltačku, no v štyroch rokoch som dostal naozaj vysoké teploty, až mi v ľavom oku popraskali cievky. Následkom toho som začal škúliť. Bol som na operácii v Bojniciach, oko mi čiastočne napravili, no začal som nosiť okuliare. Veľa detí nosí okuliare, ja som to spočiatku ani nevnímal, ale neskôr v puberte ma to hnevalo. Mal som silné dioptrie, štvorky plus. Navyše, keď som ich nemal na očiach, bol som škuľavý. Vraj ako budem postupne rásť, tie dioptrie sa budú znižovať, a keď sa vývoj oka zastaví, tak budem možno bez okuliarov. Musím povedať, že sa to neskôr i splnilo. Kým sa tak stalo, rozbil som alebo polámal mnoho okuliarov, keď sme ako deti šantili alebo sa ako pubertálni delikventi bili. Niektoré nevydržali ani jeden týždeň. Mama si robila srandu, že už môžeme otvoriť aj optiku. Ostatní z ulice si zase pamätali, že keď si zložím okuliare, majú po zábave. Nosil som ich väčšinou, keď som písal alebo čítal v škole a cez prestávky boli v lavici. Po vonku som ich nosieval neskôr už len výnimočne, napríklad, keď som šiel niekam na viac dní. Lebo po dlhšom čase bez okuliarov mi operované oko utekalo k nosu a ja som sa za to hanbil, lebo sa mi ľudia smiali. Od dvadsiatky som už okuliare vôbec nenosil a moju chybu by ste dnes ani nespoznali. Oko je na správnom mieste. Isteže sa nenapravilo samo od seba. Celé moje detstvo počas škôlky aj základnej školy som chodil na tzv. detskú ortoptiku, kde som s okom pravidelne cvičil rôzne cvičenia. Čo som chcel povedať je však to, že ma znenávidel vlastný otec a začal mi nadávať do kriplov. Nevedel sa, bohužiaľ, zmieriť s faktom, že má doma škuľavého syna. Správal sa násilne a zničil mi celé detstvo!!!

Otec začal uprednostňovať moju mladšiu sestru predo mnou a mne bolo do plaču. Väčšinou mi nadával a neskôr ma začal i fackovať za každú maličkosť, za každú chybu alebo nehodu, čo som omylom spravil. Kvôli tomu sa hádaval aj s mamou a my deti sme veru často plakali. Pamätám sa, že napríklad, keď som bol chorý a kašlal som, tak mi strelil facku, že čo ho ruším pri futbale. Alebo keď som sŕkal polievku pri obede, strelil mi facku a poslal ma jesť inde, aby som ho tiež nerušil. Chodil do posilňovne a stále sa všetkým sťažoval na to, akého kripla má za syna. Málokedy sa so mnou doma hral ako otec so synom, málokedy ma zobral niekam na prechádzku. Stále ma len bil a neskôr začal biť aj mamu, ktorá sa ma zastávala, tak sa potom už rozviedli. Stalo sa to, keď som mal sedem rokov. Spočiatku si otec uvedomil svoju chybu a potom nás navštevoval, no neskôr, po pár rokoch, sa na nás vykašľal...

Našiel si novú ženu, má s ňou deti a na nás asi zabudol. Býva v inom meste a jeho novú rodinu som nikdy ani nevidel, lebo si to nepraje. Ktovie, či jeho nové deti vôbec vedia, že majú nevlastných súrodencov. A od tých čias, od roku 1995, ma so sestrou vychovávala moja mama sama, no myslím aj s pomocou starých rodičov. Tí boli na mňa milí, aj dedko aj babka, už ma nikto nebil ani nefackal a neurážal ma. Rýchlo som si zvykol na to, že žijeme bez otca. Vôbec mi nechýbal a ani teraz mi nechýba. Myslím, že dnes by som ho už ani nespoznal. Ale ani netúžim po stretnutí s ním. Možno svoje chyby oľutoval a druhé deti vychoval lepšie. No moje detstvo to poznačilo negatívne. Bol som ustráchaný, bojazlivý a bál som sa tiež všetkého nového a najmä ľudí naokolo. Vyrastal som doma, sám s mamou a sestrou, hrávali sme sa spoločenské hry, chodili sme von na prechádzky, ale kamarátov som nemal. Bol som taký utiahnutý typ, stal sa zo mňa introvert. Väčšinu času som sa sám hrával doma alebo so sestrou, staval som lego, kreslil si, díval sa na telku a taktiež jedol a spal. Vždy som sa tešil, keď sme išli neďaleko k mojim starým rodičom, lebo tí majú dom so záhradou a tam mi bolo sveta žiť. Hral som sa na malého záhradníka a polieval som rôzne kvetiny, ale najviac zo všetkého som miloval malú hojdačku zavesenú na sušiakovej konštrukcii. Bola to taká drevená hojdačka s guľôčkami a moja prababka, ktorá ešte v tých časoch žila, ma hojdala posediačky za šnúrku zaviazanú o hojdačku. Boli to krásne časy. Všetci ma mali radi a nikto mi už nerobil zle ako môj vlastný otec. Treba však napísať, že môj otec nebol žiadny alkoholik, naopak, bol to športovec, ktorý rád posilňoval a makal na svojej postave. Tú vášeň som zdedil asi po ňom, lebo keď som aj neskôr cvičil, dedo sa len rozčuľoval, že namiesto obrábania záhrady, z čoho by bol úžitok, som dvíhal železá a podľa neho som nepracoval. To rozpíšem ale neskôr. Otec bol ťažký frajer a od mamy viem, že sa rád díval aj po iných ženách a sám bol veľmi žiarlivý na mamu. Nebudem už ohovárať, žili sme bez neho a bolo dobre.

Časy sa zmenili, keď som začal chodiť do školy. Bolo to v roku 1994 v meste, kde bývajú starí rodičia a ja som mal vtedy šesť rokov. Tu som zabudol napísať, že pre spory, ktoré mala mama s otcom, najprv ešte pred rozvodom, mama odišla aj s nami, deťmi, bývať inde, k jej rodičom. V byte ostal otec sám, kým ho mama nevyplatila. Pamätám si na prvé kroky do novej školy tu pri pekárni. Vodila ma mama alebo babka za ruku po ceste, aby ma náhodou nezrazilo nejaké auto. V škole sa mi páčilo, spoznal som iné decká, nové tváre, chlapcov aj dievčatá a so všetkými sme sa učili i hrávali. Chodil som aj na obedy a do družiny, kde ma popoludní prišli naši zobrať. Prvý rok ubehol ako voda, potom sa mama s otcom rozviedla, ako som už skôr písal. Znova sme sa nasťahovali do nášho útulného trojizbového bytu v meste kúsok od starých rodičov a ja som musel zmeniť školu. Škoda, svoje prvé kamarátstva som stratil. Ostala mi z toho obdobia iba jedna milá kamarátka, ktorá sa mi veľmi páčila. Musím povedať, že sa navštevujeme doteraz a sme fakt dobrí priatelia, no už je vydatá a má aj svoje dcérky. Sestra to mala jednoduchšie, lebo tá začala chodiť do školy už keď sme boli presťahovaní. Tak som prestúpil z jedného mesta do druhého, konkrétne do druhého ročníka na základnú školu nad miestnym obchodom. Teraz je tam Jednota a či škola ešte funguje, to ja neviem. Bol to len prvý stupeň, taká malá škola s pár triedami, čiže od prvej po štvrtú triedu. Čas plynul rýchlo a druhý, tretí so štvrtým ročníkom ubehli ako po masle. Tu treba spomenúť, že počas tohto obdobia som patril k najlepším žiakom, lebo učenie ma bavilo a išlo mi výborne. Väčšinu času som aj tak trávil doma, lebo mama ma nikam nechcela púšťať samého. Náš byt sa totiž nachádzal na bujarom sídlisku a keď sa ešte nefetovalo, tak sa aspoň fajčilo a pilo. Ešte aj pred domom na lavičke sa stretávali rôzne partie starších ľudí, čo popíjali pivo a fajčili, možno aj iné ako len tabak. Samozrejme, vtedy som nič z toho nepraktizoval, bol som ešte príliš mladý. Často som bol na pieskovisku aj s mojou sestrou hneď pod oknami paneláka. Bývali sme totiž na samom vrchu a mama mala úplný prehľad o všetkom, čo sa dole deje. Netrvalo dlho a hranie iba s mojou sestrou ma omrzelo. Aspoň cestou zo školy, čo bolo fakt blízko nášho činžiaku, som trávil čas s mojimi novými spolužiakmi. Domov som už chodil sám a vždy som sa po škole zdržal, aby sme pokecali a trošku sa pohrali na preliezačkách pri škole. Tak sa môj život stal zase bohatším, mal som kopu kamarátov zo školy i z dvora. Chodili sme sa bicyklovať alebo korčuľovať na dvor, hrali sme sa na schovky a prestrelky, alebo sme sa chodili aj navštevovať, oni k nám a ja k mojim kamošom. Brával som so sebou aj mladšiu sestru. Bol som totiž jej veľký brat.

Po štvrtom ročníku základky nastala otázka, kam pôjdem ďalej. Podarili sa mi spraviť prijímacie skúšky do piateho ročníka na základnú školu približne v strede mesta, do špeciálnej matematicko-prírodovednej triedy. Začala tam chodiť i moja sestra, ktorá tiež spravila prijímačky, aby sme chodili na jednu školu. Totiž, mama nás ráno vždy zaviezla a zo školy väčšinou i doviezla, aby sme nemuseli chodiť peši či autobusom domov. Ona učila kúsok od spomínanej školy a učí tam doteraz. V piatej triede sme sa zišli asi tridsiati. Bol som rád, že budem mať nových kamarátov a kamarátky. Tešil som sa do novej školy, len som musel dohliadať ešte aj na sestru. Učenie mi šlo od prírody lepšie ako jej, učil som sa na samé jednotky. Ja som bol vtedy typický bifľoš: hrubé okuliare, krátke čierne vlasy ostrihané na ježka, názory také typické rodinkárske, nosil som vyžehlené, zarovnané nohavice a tričko s golierikom. Takým ako ja sa veru väčšina starších žiakov vysmievala. Nebola to šikana, ako v amerických filmoch, ale posmech alebo psychické deptanie tam bolo a na mne si proste zgustli. Nosil som také okuliare ako John Lennon a nevedel som sa brániť posmeškom. Nepovedal som to však nikomu, lebo som vedel, že aj niečo podobné mi robil otec a tiež sa s tým nič nerobilo. Vedel som len to, že to treba ignorovať.

Učitelia ma však mali radi a keď mi išlo dobre písanie, čítanie, počítanie, dokonca aj pamätanie si a recitovanie, tak ma zapájali do rôznych školských akcií ako matematické olympiády či napr. Hviezdoslavov Kubín. Chodil som ešte aj na výtvarnú do ZUŠ-ky, čo bola hneď oproti novej základnej škole a tam som kreslil, čo ma od malička bavilo. Musím povedať, že som nakoniec prvý stupeň aj absolvoval po základnej škole. Raz som sa umiestnil na poprednom mieste v nejakej poľskej súťaži a mám doma na poličke odloženú medailu v tvare mačacej hlavy. No na druhý stupeň výtvarného umenia sa mi už nechcelo a dnes je celý môj talent v háji, lebo mi drogy či choroba zničili jemnú motoriku. Proste dnes neviem kresliť vôbec nič ani ceruzkou, ani farbami. Postupne ako plynul čas, vo vyšších ročníkoch základnej školy, som sa však zmenil. Mal som trinásť rokov a prišla na mňa tá puberta. To ešte nikto netušil, že budem problémové dieťa.

Škuľavosť vzniká vtedy, keď človek niečo zlé nechce vidieť, ale oči zavrieť nemôže, lebo by nevidel vôbec nič. To je aspoň psychologické vysvetlenie príčiny postihnutia očí. Mne sa nepáčilo otcovo hrubé správanie. Vždy, keď som sa dostal do problémov, ktoré sa riešili násilím, mal som z toho strach, a tak som väčšinu problémov riešil nekonfliktným postojom, čo sa však v spoločnosti narkomanov nie vždy dalo. Možno aj preto sa moje oko uzdravovalo len veľmi pomaly. Krátko po operácii som nosil dokonca aj okluzor na zdravom oku, aby sa namáhalo a precvičovalo to choré. Odvtedy som pacifistom, aj keď nie vždy to moje správanie na ulici potvrdilo. Dioptrie sa postupne znižovali a od dvadsiatky som okuliare nenosil vôbec. Ostatní si dovtedy mysleli, že som ďalekozraký, lebo okuliare som mal na blízko. Päť rokov som bol bez okuliarov, až do dvadsaťpäťky, keď som začal nosiť mínusky do diaľky. Dnes však okuliare neberiem ako hendikep, naopak, beriem ich ako módny doplnok a moju inak úzku tvár aspoň rozširujú. Vyzerám tak študovane.

Sláva

Puberta mi zmenila život. Vlastne nie puberta, ale sláva, ktorú som získal za biologické olympiády vo vyšších ročníkoch základnej školy. Spravil som ich hneď dve. Prvá o tarantule, ktorú som pomenoval Fidel. Bolo to v ôsmom ročníku, konkrétne na jar v roku 2002. Drobučký pavúčik, ktorý nemal ani centimeter a bol menší ako môj necht na palci, ktorého mi dal v meste známy chovateľ v škatuľke od filmu. Vyšlo ma to tridsať korún a najprv som si myslel, že ho asi doma odchytil na parapetnej doske. Staral som sa o pavúka, každý deň som mu dával doma chytené muchy zo skleníka. Teda ja som v paneláku skleník nemal, ale chodil som po muchy k starým rodičom. Je to iba desať kilometrov od môjho bydliska a rád som cestoval vlakom alebo autobusom plnom pekných študentiek. Veľakrát som sa im chcel po ceste prihovoriť, ale nenašiel som odvahu. Keď som na záhrade chytil muchy, najprv som ich dával do pohára s vodou, ktorým som triasol, až kým neboli muchy omámené a potom som im pinzetou odtrhol obidve krídla. Až takéto upravené som ich hádzal pavúkovi, lebo pre neho boli ešte aj múčne červy dosť veľké. Potom neskôr, keď sa pavúk párkrát zvliekol, dával som mu spomínané červy, po chvíľke väčšie, tzv. peruánske zoofobasy, a keď bol pavúk ešte väčší, tak žral aj cvrčky, lúčne koníky, motýle a všelijakú háveď, čo som našiel na lúke. To bol už, samozrejme, v teráriu. Choval som aj nášho križiaka obyčajného a porovnával som spôsob ich pavúčieho života, tvorenie pavučín, lov aj reakcie na zákerné situácie... Vyhral som okresné kolo, ďalej krajské kolo a postúpil som ďalej až do celoslovenského, kde som skončil šiesty. Tu je potrebné totiž spomenúť, že už od malička som mal vzťah k zvieratkám. Mama mi dovolila mať v byte rôzne zvieratká. Mali sme rybičky, myši, škrečky, morčatá, andulky, gekony, pakobylky a korytnačku. Keď som bol malý, choval som aj žaby, jašterice a motýle chytené z divej prírody, dokonca som choval slimáky v malom akváriu, čo bolo už naozaj extrémne. Samozrejme, nie naraz, ale postupne. U babky sme mali rôzne mačky a neskôr sučku kokeršpaniela menom Nela. Tá bola mojej sestry, lebo ja som uprednostňoval mačky. Nedajú sa síce tak vycvičiť ako psy, ale sú prítulnejšie. Mimochodom, tarantulu chovám doteraz, má už vyše desať rokov a je veľká ako dlaň. Nazval som ju Fidel preto, lebo ten druh vraj pochádza z Kuby. Celá rodina sa jej bála a ja som sa s ňou hral. Ale jedovatá nie je. Staval som jej rôzne bunkre z lega, kde som neskôr skrýval pytlíky s marihuanou. Ale o tom potom.

Druhá olympiáda v roku 2004 v deviatej triede bola o malej dedinke, približne v strede Slovenska, ktorá sa ale začala prepadávať kvôli ťažbe uhlia. Vznikli na nej mokrade, kde nezodpovední ľudia začali vyvážať tony odpadu, keďže celá obec bola postupne vysťahovaná. Dnes sú tam záhradky. Išlo o známu tému regiónu Horná Nitra, kde prevláda ťažba uhlia. S týmto projektom sa mi podarilo vyhrať celoslovenské kolo a skončil som prvý na Slovensku. Totiž v predošlom roku biologickej olympiády som zistil, že pred prácou o pavúkovi boli na prvých piatich miestach iba ekologické projekty. Tak mi dedo poradil, na čo sa mám zamerať, mne sa to zapáčilo a vznikla nová práca, kde som zapojil už aj kompetentných pracovníkov na vedúcich postaveniach baní a okolitých miest. Úspech na seba nedal dlho čakať a nakoniec som vyhral prvé miesto v biologickej olympiáde, ako som už spomínal. Spolu s mojím vynikajúcim prospechom v škole, ktorý tvorili jednotky od vrchu až dole, som bol ten najlepší žiak v celom regióne!!! Nechcem sa chváliť, ale písali o mne miestne noviny, bol som aj v regionálnej televízií, robil som besedy na školách s ekologickou tematikou a svoju prácu som prezentoval aj na Deň Zeme pod šírim nebom u nás na námestí. Jednoducho, bol som talentovaný mladý žiak. Čakala ma ozaj skvelá budúcnosť a to som bol iba na základnej škole. Rodina bola na mňa pyšná.

Sláva mi zmenila život. Odrazu sa so mnou chceli kamarátiť problémoví žiaci. Takí, ktorí predtým robili malému škuľavému bifľoškovi stále zle. Večne si robili zo mňa len srandu a teraz ma zrazu volali von. Mama na mňa nedávala už taký pozor ako predtým a o sestru som sa nemusel starať, lebo bola väčšia, tak som sa začal s novými kamarátmi flákať po vonku. Prišla doba, keď sa skončil môj virtuálny svet za počítačom ako Abe Exodus, Diablo, Tomb Rider, Half Life, Heroes, Worms a mnoho ďalších iných hier. Pomaly som začal byť obľúbený v triednom kolektíve a ľudia ma prestali urážať a vysmievať sa, že nosím okuliare. Ešte skôr, ako tu začnem písať o prvej zlobe, čo som vyvádzal vonku, spomeniem kúsok z domova. Doma bolo vždy dobre a bola pohoda. Pamätám sa, že presne v roku 2000 dedo kúpil prvý počítač. Bola to úplná pecka!!! Neskôr nám pribudol k počítaču i internet, tak som si vytvoril profil a začal četovať. Časom som si na internete našiel aj starších kamarátov, s ktorými som neskôr vyvádzal na ulici. No i napriek počítaču sme sa vonku stále hrávali aj na Hercula s drevenými mečmi alebo na rôzne strieľačky s pištoľami. Mal som neskôr veľa kamarátov, lebo pravidelne každý víkend sme chodili za starými rodičmi, kde som sa stretával s kadekým. Dedko aj s babkou ma mali veľmi radi. Často sme chodili na výlety, na hrady, na kúpaliská, na opekačky, ale aj na pekné dovolenky ako blízke Chorvátsko či Kanárske ostrovy alebo Rodos. Z tých dovoleniek si pamätám najmä Chorvátsko, lebo to bolo pre mňa najzaujímavejšie, všade boli morské živočíchy, ktoré som mohol chytať do rúk a pozorovať. Prvýkrát sme boli v tzv. bungalovoch, druhýkrát v luxusnom hoteli a tretíkrát sme boli v stanoch. Vždy ale na inom mieste. Inde sa mi zase moc rátalo lietadlo a švédske stoly, že som mohol jesť až do prasknutia. Jedným slovom, boli sme veľká, šťastná rodina a ako som už písal, otec nám vôbec nechýbal. Postupne som i ja prekonal traumu z detstva a bol som príjemným, smelým a najmä spoločenským človekom. No sláva mi napršala do nosa.

Koniec ukážky