Prema Leo

TARA

Osloboď srdce a leť...
VESMÍR JE PLÁTNO,
NA KTORÉ MAĽUJEŠ SVOJ SVET.

(ukážka)

Text © Prema Leo (Matej Kubaliak), 2014

© HladoHlas Group, spol. s r. o.

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk

Obálka © Sofia Vasilová

Grafická úprava © Prema Leo

1. vydanie

Martin 2014

ISBN 978-80-89502-97-4

Ďakujem všetkým,
ktorí svojim životom menia ľudí na anjelov.

Venované MATKE

Matej, 20. 10. 2010

Na úvod

Ďakujem za ten dar, ktorý dostávame vo forme nepopísanej knihy spolu s perom a možnosťou napísať vlastný príbeh.

Za Život.

Ten najväčší zázrak sa deje v tejto sekunde.

Dostali sme do daru knihu, ktorej autorom i hlavným hrdinom sme my. Tu začína dobrodružstvo.

V skutočnosti nám presný smer nikto neukáže a kto bude tvrdiť, že pozná univerzálnu cestu, klame. Stačí vedieť zaobchádzať s kompasom, ktorý každému bije v hrudi.

Každý má svoj príbeh, jedinečný a magický.

Existujú dvere, ktoré za nás nikto neotvorí a neprekročí prah, tak ako za nás nikto nemôže napísať kapitoly, autormi ktorých sme my.

Tara otvára bránu do nášho vnútorného sveta, v ktorom sa nachádza všetko, čo tak zúfalo hľadáme vo vonkajšom. Učí, akým jazykom k nám hovorí Život a ako mu načúvať.

Táto kniha nie je dôležitá. Dôležité je to, čo ticho spí vo vás, to, čo vo vás môže prebudiť. Tara je iskra.

Ak by sme si práve uvedomili, že si môžeme vybrať život po akom túžime, bol by tým životom, ktorý práve žijeme? Alebo tam, niekde
v hĺbke sa ukrýva prázdne miesto, sen?

Mnoho otázok. No práve nimi začína náš príbeh. Odpovede sú vzácne a práve za nimi vás pozývam.

Tara je miestom, v ktorom človek spoznáva sám seba a postupne si uvedomuje svoju kráľovskú a tvoriteľskú podstatu. V Tare môže byť človek slabým, aby spoznal svoju silu. Dovolí si rozprávať, ak doteraz mlčal a spoznáva cenu mlčania a samoty, ak prijme jej posolstvo.

Stáva sa voľným, hoci si uvedomuje hranice sveta, v ktorom žije. Priznáva pýchu, prosí o lásku a dostáva ju. Je to priestor, v ktorom prijímajú svetlo všetky jeho súčasti spôsobom, o aký žiadali.

Držíme v rukách kľučku od nových možností.

Náš príbeh je príbehom mladého muža, ktorý sa pokúsi nájsť stratené vo svete, v ktorom pravda zapadla do hlbokého zabudnutia. V našom svete.

Predtým ako som začal spoznávať Taru, cítil som strach. Občas som nemal ráno chuť postaviť sa na nohy a znova bojovať s novým dňom. Mal som chuť schúliť sa do klbka, aby ma nikto nevidel, aby som neexistoval, aby som mal od toho všetkého na chvíľu pokoj, aby som bol v bezpečí a nemusel neustále niečomu čeliť, analyzovať čo sa stalo a báť sa, čo bude. Chýbala mi vášeň a život mi beznádejne pretekal pomedzi prsty. Boli dni, keď som sa spokojne vyhrieval na slnku a skákal od radosti, tie však zakaždým preleteli ako guľka hlavou a naopak, daždivé dni sa vliekli. Tie dni, keď som strácal nádej. Hoci som mal lásku, zdravie
a viac ako niektorí iní ľudia, z vnútra ma čosi ťažilo a padalo mi na hlavu. Cítil som sa malý a bezmocný niečo zmeniť. Svet sa mi javil ako chladné, smutné a nespravodlivé miesto plné bolesti. Bol som ponorený v systéme, ktorý prakticky neponúka žiadne hlbšie hodnoty, do ktorého našťastie prenikol lúč svetla. Život bez vedomia svojho pravého Ja je životom v slepote. Je to prázdny život, hoci preplnený omamnými vôňami.

To, čo sa zdalo nemožné, stáva sa prirodzeným.

Nepochybujem, že sa každý vyzná vo svojej práci, skôr by som mal problém uveriť človeku, ktorý by mi tvrdil, že sa dokonale vyzná sám v sebe. Systém nám veľmi šikovne zastiera oči, aby sme nemali čas a ani chuť dívať sa do seba. Veľmi dobre vie, že by tak nad nami navždy stratil moc.

Otrok alebo Tvorca? Vyberte si, rozhoduje sa každý sám, pretože nič nemá v moci zmenu tak ako slobodná voľba.

Práve naša možnosť výberu je na živote najkrajšia.

Keď vznikala Tara, cítil som, ako ožíva. Od jedného momentu začala žiť vlastným životom ako dieťa, ktoré dospelo. Má svoj vlastný život.

Každý, kto ju nechá v sebe ožiť, jej dáva originálny nádych, kúsok zo seba. Energia každého z nás bude navždy kolovať jej riadkami. Pre nikoho nie je Tara rovnaká a nikto nie je rovnaký pre Taru. V tom spočíva krása sveta, v rozmanitosti Jednoty. Každá ľudská bytosť je vo vnútri neopakovateľné umelecké dielo, navonok zabalené do más, šedosti priemeru
a pokusu kamsi zapadnúť, do Systému, ktorý ju ovláda, ktorý je založený na rozume a ktorý potláča hlas srdca.

Tara ľuďom prebíjajúcim sa každodenným životom prináša pohľad do novej sféry. Pre tých ostatných, mágov, ktorí už lietajú v oblakoch, usmievajú sa na svet, lebo cítia život, prináša pohodové čítanie. Vedomie, že tu nie sú sami.

Je básnikom svojho pohybu, ktorý nikdy nenapíše ani riadok, no jeho verše pozná celý svet. Je to láska v pohybe, jej ťahmi štetca sa kochá celý Vesmír, hoci žiaden obraz nenamaľovala. Maľujeme ich sami, keď nám horí v srdci.

„Nakladateľ ma požiadal, aby som napísal knihu
o technike maľby. Napísal som ju.
Keď som ju prečítal, naučil som sa maľovať.“

Salvador Dalí

Pozývam vás na dobrodružnú cestu za vyšším vedomím. Tara je tu pre všetkých, je to totiž Láska, čo sa nepýta, miluje a vie, že keď zapadne slnko, nenastane tma, len možnosť vidieť ostatné Hviezdy.

Autor

Kapitola 1

Ver svojim snom

Môj starý otec mal sedemdesiatsedem rokov, keď dostal druhý infarkt.

Znamenal pre mňa veľa. Ako malý chlapec som sa zobúdzal na to, ako pri mne sedí a stráži ma. Bol mojim kamarátom, bratom, ktorého som nikdy nemal, i otcom. Namiesto škôlky som celé detstvo prežil u starých rodičov na dvore.

Vedel som, že starý otec už nemá veľa času a on to vedel tiež.

– Dúfal som, že budem pri tom, keď dospeješ a stane sa z teba muž. Veci sa však majú inak... – posadil si ma na kolená ako malého chlapca.

Po tvári poznačenej chorobou mu stieklo pár sĺz.

– Chlapče, to, čo ti poviem, je pre mňa dôležité a chcem, aby bolo rovnako dôležité pre teba.

Bol som dieťa, no jeho slová mi ostali vryté v pamäti.

– Ľudská bytosť. Máme v sebe viac, ako si mnohí dokážu predstaviť. Fantázia je naším najväčším dedičstvom, no ľudia strácajú sny,
a tak sa vzdávajú posledných zvyškov slobody, – sťažka sa nadýchol.

Bol to silný muž, no v ten večer mi neostávalo nič iné, len bezmocne pozorovať, ako mu odchádzajú sily. Slová z úst mu vychádzali ťažko, kŕčovito sa snažil zakryť bolesť. Ako mladý chlapec som si prvýkrát uvedomil prítomnosť smrti spätú neustále s nami, hoci pre detské oči skrytú.

– Život je sen. Záleží na tom, či ho snívaš ty, alebo ho za teba snívajú iní. Záleží na tom, či mu veríš. Ty snívaj veľké sny! Tie, ktoré prinesú veľa dobra mnohým ľuďom. Celý život som bojoval a môj boj bude dobojovaný.

Natiahol sa za škatuľkou z dreva, ktorú som nikdy predtým v jeho pracovni nevidel. Zaujala ma, pretože jej výrezy a ornamenty boli tvorené z milimetrových častí.

– Viem, si ešte mladý, ale je čas, – mohutnou rukou ma nežne pohladil po vlasoch a uistil sa tak, že ho počúvam.

Na jeho unavenej tvári bolo vidieť snahu, s akou pozbieral všetku energiu na posolstvo, ktoré mi chcel odovzdať. Na chvíľu sklopil zrak a oprášil predmet, čo zvieral v rukách.

– Vždy máš na výber, chlapče! – odkašlal si. – Budú ľudia, ktorí sa ti budú smiať a snažiť sa ťa odradiť. Povedia ti, že tvoja vízia je oblak na nebi, dym z cigarety. Vtedy sa na nich usmej, v srdci zachovaj istotu a v duši pokoj. Nemyslia to zle, hovoria to preto, že sami žiadne sny nemajú alebo sa ich už dávno vzdali. Do teba vkladám nádej.

Vôbec som mu vtedy nerozumel. Pohľad na jeho telo, ktoré opúšťal život, ma vytrhol z detského sveta a už nikdy nepustil späť. Jeho oči, len tie žiarili akoby sa práve narodil.

– Odkladal som to príliš dlho, čakal kým budeš starší a nič na svete ma viac netrápi, – usmial sa na mňa, no vo vnútri plakal.

Nevedel som, čo si mám myslieť a pamätám si, ako mi zvieralo žalúdok. Nikdy so mnou nehovoril tak naliehavo ako v ten deň. Každou bunkou prezrádzal, ako veľmi mu záleží na mojom pochopení a mňa to vystrašilo.

– Tu máš! Odteraz je tvoj, – hovoril, slzy z hĺbky duše vyplavovalo na povrch. Do rúk mi podával zlatý prívesok, ktorý predtým ležal
v škatuľke.

– Bude ťa viesť, – hovoril a jeho slabé ruky sa triasli únavou.

Do zlatého prívesku bol vyrytý lev v kruhu tvorenom z hada požierajúceho vlastný chvost. Pocítil som chvenie.

– Nechali sme sa oklamať a stratili kontakt. Nasleduj symbol a ukáže ti to, čo som ti mal ukázať ja. Je vyslobodením i prekliatím, podľa toho, ako s ním naložíš. Odpusť mi, prosím, – boli posledné slová, ktoré mi v ten deň povedal. Vlastne, boli to posledné slová, ktoré mi povedal.

Deň nato ho zasiahla ďalšia mozgová príhoda, ktorá ho položila na lôžko. Stál som nad jeho posteľou a sledoval oči, ktoré stratili iskru.

Bol som zlomený, no ten kúsok zlata bol kúskom z neho. Veril som, že tak bude môcť so mnou ostať navždy.

O dva týždne nás opustil.

No ten starý muž s tisíckami predstáv a ideálov neumrel. Neumrel, lebo jeho sny žijú ďalej v jeho vnukovi. Tak ako i ten pocit zvedavosti, ktorý zasial v ten večer.

Ten večer, ktorý všetko zmenil.

Kapitola 2

Vášeň

„Večný život je ilúziou pokiaľ láska nie je realitou.“

Pavel Kosorin

O šesť rokov neskôr.

– Milujem západ slnka. Čo myslíš, čo všetko sa dá milovať? – sedel som na tráve a viedol s Tomášom debatu o živote.

Tie rozhovory ma napĺňali. Aspoň nachvíľu som mohol opustiť bežný svet povinností, debát o škole, peniazoch, kríze, počasí či móde a mohol vyletieť trocha vyššie.

– Ako to myslíš? – zdvihol hlavu k červenému slnku so steblom trávy zaseknutým medzi zubami.

Vedel, ako to myslím, bola to hra, ktorá ma mala naučiť vyjadriť svoje pocity.

Bol to on. Môj priateľ z vysokej školy, s ktorým som sa mal v tomto živote stretnúť. Bol to homo happy, človek veselý. Dokázal zo všetkého vyťažiť maximum dobra, videl dobrodružstvo aj tam, kde iným ostali len problémy. Asi kvôli tomu ho mali na škole všetci radi. Aj ja.

Tomáša som zavolal na kopec kvôli našim plánom na víkend, plánovali sme chatu a nemali sme doriešené isté organizačné záležitosti. Tento dôvod som mu napísal do sms, no pravda kráčala iným smerom. Potreboval som sa vyrozprávať. Rôzne životné dilemy boli v mojom svete odmalička každodenným chlebom. Myslím, že to chápal.

– Vieš, dostal som sa na križovatku a neviem ako ďalej. Zaľúbil som sa a videl v žene zmysel všetkého. Ráno som vstával, aby som ju večer mohol vidieť. Tak ako jej parfum, ktorého je ráno celá miestnosť, no večer ho už takmer nie je cítiť, tak po roku všetko zhaslo
a s naším vzťahom aj môj svet. Paf! – naznačil som rukami, akou rýchlosťou sa dokážu krásne veci pominúť, ako rýchlo sa sny dokážu zmeniť na nočné mory.

Niektoré spomienky boli natoľko silné, že i časom prinášali veľmi živé pocity.

– Stratil som chuť ráno vstať. Poznáš ten pocit?

Prikývol.

– Začal som sa venovať sebe, chodiť do fitka. Zamiloval som sa do pohybu. Mohla to byť láska? Po dvoch rokoch tréningu som šiel na súťaž, kde som pochopil, že k životu vrcholového športovca patrí doping a túto daň som odmietol zaplatiť. Paf!

Raz je dobre, raz je zle.

Bez slova ma počúval.

– Zvädol som, všetko farebné a živé sa javilo ako fádne a sivé. Musí byť život ako hojdačka? Veselo si vychutnávaš pohľad z hora, aby si mal potom príležitosť ochutnať chuť vlastnej krvi pri páde
z výšky priamo na tvár. Sklamalo ma to.

Tomáš sa na mňa chápavo pozrel.

– No časom prišla nová ruža. Tá, čo som ti ju ukazoval na fotkách. Dlhé kučeravé vlasy. Neviem, či si pamätáš.

Tomáš pokrčil plecami.

– Bolo ich už viac, bratku, – zasmial sa.

– Nevadí. Ide o to, že láska ozaj dokáže naliať do života farby. Keď vidím, ako sa na seba s Biancou pozeráte, som si istý, že mi rozumieš, – rozosmial som tentokrát ja jeho.

Tomáš s Biancou boli jeden z tých párov, ktorý mi dával nádej, že čistá láska je na našej planéte ešte stále doma.

Môj pohľad ostal na zapadajúcom slnku.

– Pokračuj! Chcem vedieť, kam tým mieriš, – postrčil ma, aby som hovoril ďalej.

– Všetko, čo plakalo, sa opäť smialo. Na miskách váh som sa vyšvihol hore, až tam, do nebies. A hádaj čo?!

– Paf?

– Paf! Na rade bol pád. Životná láska je len jedna a ona ňou nebola. Možno je ich viac, ale sú niekde tam, niekde, kde ich nemôžem stretnúť a pozvať na mandarinkový džús. Alebo ich len prehliadam? Alebo je pravda, že človek chce vždy, to čo nemá? Neviem, ale viem, že sme si navzájom polámali srdcia a zažili veľa bolesti.

– Takže hľadáš svoju vášeň? – opýtal sa a otočil hlavu späť k slnku.

– Asi áno. Tú chuť, ktorá by ma ráno nakopla do života. Ešte predtým, ako sme sa my dvaja spoznali, našiel som ju. Zahorela vo mne! Tentokrát ma celého pohltila, vtiahla a nechcela pustiť. Tvárila sa, že nič okrem nej neexistuje, chcela ma len pre seba.

– Čo to je?

Netrpezlivo čakal odpoveď.

– Odmalička ma jej plamene oblizovali, jej tóny, basy, hajtky, činely, gramce a majky – hudba! – nachvíľu som sa rozplynul.

– Vďaka nej môžem dať zo seba von všetko, čo ma ťaží. Je mojou očistou.

– A čo sa stalo? Paf? Už hádam nie! – skočil mi otázkou do reči.

Tomáš o mojom živote veľa nevedel. Nepoznali sme sa dlho, ani krátko, no o súkromnom živote sme sa nikdy nebavili. Vždy sme sa jednoducho tešili zo života a minulosť prenechali historikom.

– Ja neviem, ale stret s realitou ma zakaždým stiahne z oblakov priamo na zem. Ak chcem viesť slušný život, musím vyštudovať, a tak sa moja kariéra hudobníka pomaly utápa v snoch, stráca na sile zakaždým, keď ju povinnosti vyradia z denného rozvrhu. Presadiť sa a stať sa hviezdou na hudobnom nebi, sa podarí len hviezdam. Tým, ktorí na oltár svojho sna položia mnoho obetí. Ja nemám denne dve hodiny! Však mi rozumieš?

Akútne som potreboval dávku ľudského porozumenia.

– Takže sa vzdávaš svojej vášne dobrovoľne?

– To nie, ale vsadiť všetko na jednu kartu, je riziko.

V mojej hlave sa rozžiarila žiarovka. Vedel som, že mi pomôže. Postavil predo mňa zrkadlo. Vďaka nemu som si uvedomil, kde viazne môj problém. Bola to odvaha, čo mi chýbala.

– Ja pre niečo musím žiť, inak moja duša umrie a ja budem chodiť z práce domov, z domu do obchodu a z obchodu pred televízor ako zombie. Zasmejem sa na hlúpostiach, budem závidieť tým pekným ľuďom z telenovely, ponadávam si pri správach o siedmej na tento hrozný svet a skorumpovaných politikov, ľahnem si
s prianím nech je už piatok a víkend, ktorý zakaždým aj tak preletí ako voda. Rozumieš mi? Žiť bez vášne sa vyrovná smrti! – vybuchol som do ohňostroja pocitov a myšlienok, ktoré sa v éteri premieňali na slová.

Tomáš zošpúlil pery.

– Hľadáš zmysel života v láske? – pochopil, no potreboval sa uistiť.

– Ty nie?

– Lásku ti nikto nedá, vychádza z teba, priateľu. Veľakrát som nad ňou premýšľal, – hovoril pokojnejšie ako obvykle.

Jeho zasnený pohľad ma unášal ďaleko od všetkého. Mal som chuť pátrať po šťastí.

– A na čo si prišiel? – čakal som odpoveď, ktorá by mi pomohla rozhodnúť sa ako na križovatke ďalej.

Semafor ukazoval zelenú, no ja som stál, nevedel sa rozhodnúť. Všetci na mňa nervózne trúbili a snažili sa ma vytlačiť z cesty.

Otočil sa ku mne.

– Rád čítam knihy, Leo.

– Ja viem, – nechápal som, čo tým chce povedať.

– Mám obľúbeného spisovateľa a predstav si, pred troma dňami som mal tú možnosť sa s ním osobne stretnúť. Chcel som, aby mi podpísal knihu.

Rozopol svoj plecniak a vybral ju.

– Porozprávam ti o našom rozhovore, – povedal.

„Tak trocha vám závidím váš život, váš úspech, to, čo ste dosiahli,“ hovoril som mu, ako mi podpisoval prvú stranu.

Roztvoril ju a ukázal mi venovanie.

„Tak prečo si nevypracuješ vlastný úspech?“ opýtal sa ma môj idol.

„Vám sa to ľahko hovorí. Máte talent. Obrovský dar! Vaše knihy nemajú chybu.“

„To vôbec nie je pravda, chlapče.“

„Prosím?“

„Hovorím, aby si nebol naivný. Narodil som sa ako aj ty, dieťa, ktoré nevie ani písať, ani hovoriť, dokonca ani chodiť som nevedel.“

„Nerozumiem.“

„Chcem ti tým povedať, že všetko som sa naučil časom. Napísal som dve knihy a obidve skončili v ohni. Boli hrozné!“ rozosmial sa. „Pomyslel som si, že nato nemám. Nemám nato, stať sa spisovateľom, napísať dobrú knihu. A mal som pravdu.“

„Stále nerozumiem. Veď ste ju predsa nakoniec napísali, nie? A nie len jednu!“

„Áno. Lebo o niečo neskôr som si pomyslel, že nato mám. A znova som mal pravdu. Človek sa rozhoduje sám o tom, kde má hranice možného. Nevzdal som sa, začal som pracovať odznovu. Nová kniha nebola omnoho lepšia ako tie staré. Avšak, ja som ju neustále prepisoval, upravoval a rástol s ňou. Ja som nemal talent ani som nebol výnimočný. Ja som chcel a niečo som preto urobil. Až potom talent vstúpil do môjho života a usmernil ma. Urobil som toho mnoho. Rozumieš?“

„Rozumiem, ale...“

„Nie! Ale je pre ľudí, ktorí nikdy nechytia svoje túžby do rúk, nikdy nevynájdu žiarovku, nevyšľachtia nový kvet, nenapíšu knihu, nepoložia zákony gravitácie, nevydajú album, nikdy nenatočia film, nestanú sa významnými politikmi, nevyliečia nevyliečiteľných ľudí, nevybudujú obchodné impéria. Nie, že by nato nemali, ale...“

Tomáš dohovoril a ja som chápal, čo mi chce povedať.

– Leo, nikto a nič ti nebráni milovať. Môžeš milovať všetko, celý svet. A začni od seba!

– Prepáč, ale akosi nevidím lásku, keď sa pozriem vôkol. Keď kráčam mestom, vidím ľudí vrážať do seba, akoby to boli súperi v akejsi čudnej hre. V paneláku nás od seba delí jedna stena, ale v skutočnosti sme si vzdialenejší ako kedykoľvek predtým. Izolujeme sa vo virtuálnom svete, utekáme sami pred sebou. Môj pes Lucky je v mojich očiach viac ako niektorí ľudia. Nehodnotím živé bytosti podľa toho, koľko toho majú, na akej pozícií sú, koľko hlúpostí sa dokážu naučiť naspamäť a koľkými hlúposťami sa dokážu obklopiť, na akých autách sa vozia, aké tituly nosia pred menom a za ním, ale podľa toho, koľko dávajú svetu, o koľko ho robia lepším. Mnohí z nás okrádajú druhých, ubližujú, nadávajú
a sťažujú sa na všetko. Môj pes však celý život, od rána do večera, rozdáva radosť. Musím sa zasmiať stokrát denne, keď som s ním. Niektorí ľudia sú sebeckí pokrytci. Okrádajú svet o všetko dobré, čo v ňom ešte ostalo.

– Hovoríš tak preto, že sa na svet nevieš dívať. Všímaš si na lúke burinu, hoci na nej kvitnú kvety, – ako hovoril, cítil som pokoj, ktorý ho obklopoval.

– Ty to nevidíš? Po chvíli lásky si dvaja ľudia, čo sa milovali, začnú nadávať, obviňovať sa, nenávidieť, ohovárať navzájom. Pozeráme sa na svet s JA okuliarmi. JA a všetko ostatné je od nás oddelené ako blázni v ústavoch od normálnych ľudí, – predstavil som mu svoj rodiaci sa pohľad na svet.

Prekvapilo ma, aké pocity vo mne vyvolali vlastné myšlienky. Precítil som vlnu úzkosti prechádzajúcu z brucha do celého tela. Vlievala sa
a pretekala mnou ako jed.

– Koľko poznáš ľudí, čo sa boja lásky? Lebo im ublížila? Ja ich poznám dosť. Kde ju vidíš? Kde vidíš lásku? – pokračoval som v zúfalých myšlienkach, ktoré mi ubližovali, no museli sa pretlačiť na povrch, a tak ma oslobodiť.

Boli volaním o pomoc.

Jeho tvár ostala bez pohybu. Kútiky úst sa mu o čosi zdvihli a opäť sa zahľadel na slnko.

Bolo vidieť svetlo spoza horizontu. Tomášove ticho mi dovolilo precítiť krásu údolia, na ktoré sme sa spoločne dívali.

– V každom zrnku prachu, priateľ môj. Keď zavrieš nachvíľu oči a otvoríš srdce, ukáže sa ti. Kým neotvoríš srdce, neuvidíš nič, – pokojne odvetil.

Opäť nastalo ticho. Nemal som potrebu niečo povedať a nebolo mi to trápne.

– Vidíš slnko, Leo? – náhle sa ma opýtal.

Zadíval som sa na krvavú oblohu.

– Zapadlo.

– Ale stále vidíš jeho lúče, mýlim sa? Vďaka svetlu a teplu je slnko pre nás slnkom. Máš na očiach slnečné okuliare, bránia ti vidieť svetlo, a tak si myslíš, že slnka už niet, – dohovoril a odmlčal sa.

– Podobne je to s láskou, – pokračoval v myšlienke a ja som cítil, že za jeho slovami bude viac, ako dokážem prijať.

– Hovoríš mi, že chceš milovať, ale...

Najhoršie bolo, že mal pravdu. Možno sa na svet ozaj pozerám zo zlej strany. No presne tak ma to naučil práve tento svet.

Sedeli sme tam, na kopci vedľa internátov, v srdci mladosti. Študenti kráčali spokojne z prednášok. Mali pred sebou víkend, a to v ich slovníku znamenalo „Párty!“. Vo vzduchu bolo cítiť bezstarostnosť tej chvíle.

– Z tvojich slov mám dojem, že vidíš niečo, čo mne uniká. Tomáš? Ty si myslíš, že...

– Možno netreba toľko myslieť, – prerušil ma a spontánne sa zasmial. – Rozum je skvelý pomocník, ale zlý pán. Ako to cítiš? – pomáhal mi.

Chvíľu som bol ticho.

– Keď sa pozerám na slnko, teda na jeho svetlo, na tú krajinu, ktorá mu robí doprovod... Cítim život! Cítim, že by som mal byť niekde tam a nie tu. Niečo tam ďaleko na mňa čaká a spieva pieseň môjmu srdcu ako sirény námorníkom. Mám chuť milovať sa so svetom, odovzdať sa mu a nechať ho plynúť. On bude vedieť, kde je moja vášeň.

Poslúchol som ho, prestal premýšľať a nechal rozprávať hlas, ktorý ešte len čakal na objavenie. Bol to detský hlas pochovaný mojou dospelosťou.

– Tak to urob! – priateľsky ma tľapol po pleci.

Úspešný človek urobí viac chýb, viackrát spadne na samé dno, viackrát mu nevyjde, čo si naplánoval, viackrát zažije pocit sklamania ako neúspešný človek. No ten úspešný sa tým nikdy nenechá odradiť
a skúša ďalej.

„Úspech je schopnosť robiť to,
čo chcete vo chvíli, keď to chcete.“

Raymond Charles Barker