Start

Jonas Jonasson

HUNDRAÅRINGEN SOM KLEV UT

GENOM FÖNSTRET OCH FÖRSVANN

Copyright © 2009 by Jonas Jonasson

Translation © 2013 by Jana Melichárková

Poetry translation © 2013 by Jana Kantorová – Báliková

Jacket design © by Hesperus Press

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3537-3

Nikto nevedel očariť divákov lepšie ako starý otec, keď sedel na chvastúnskej lavičke, mierne naklonený nad palicou a s ústami plnými žuvacieho tabaku.

– Nuž ale... je to pravda, starký? – pýtali sme sa my, prekvapené vnúčence.

– Tý, kerý povýdajú enem to, co je pravda, tých sa any neoplatý očúvat, – odpovedal starý otec.

Túto knihu mu venujem.

Jonas Jonasson

KAPITOLA 1

Pondelok 2. mája 2005

MYSLELI BY STE SI, že sa mohol rozhodnúť skôr a mal byť natoľko chlap, aby svoje rozhodnutie oznámil okoliu. Ale Allan Karlsson nikdy dlho o veciach nemudroval.

Myšlienka sa ani nestihla usadiť v hlave starého muža a už otváral okno svojej izby na prízemí domova dôchodcov v sörmländskom Malmköpingu a vykročil rovno do záhonu.

Pohyb mu vyšiel a nebolo to ani komplikované napriek tomu, že Allan sa práve dnes dožil sto rokov. V spoločenskej miestnosti domova dôchodcov sa asi tak o hodinu mala začať narodeninová oslava. Mal sa na nej zúčastniť sám starosta. A miestna tlač. A všetci ostatní starčekovia. A všetok personál na čele s večne mrzutou sestrou Alice.

Iba sám oslávenec sa tam nemienil ukázať.

KAPITOLA 2

Pondelok 2. mája 2005

ALLAN KARLSSON STÁL a váhal v záhone sirôtok, ktorý sa ťahal popri bočnej strane domova dôchodcov. Mal hnedé sako s hnedými nohavicami a na nohách hnedé papuče. Nebol nijaký manekýn, ale to asi málokto v jeho veku. Bol na úteku z vlastnej narodeninovej oslavy, a to sa tiež málokedy stáva v takom veku, minimálne preto, že sa málokto takého veku dožije.

Allan uvažoval, či sa má obťažovať vliezť naspäť cez okno, aby si vzal klobúk a topánky, ale keď zistil, že peňaženka je na svojom mieste vo vnútornom vrecku saka, uspokojil sa. Okrem toho sa už niekoľkokrát potvrdilo, že sestra Alice má šiesty zmysel (nech si ukryl fľašku kdekoľvek, vždy ju našla), a možno teraz pôjde okolo a zacíti, že sa deje niečo čudné.

Lepšie je odísť, kým je čas, pomyslel si Allan a s praskajúcimi kolenami vykročil zo záhonu. Pokiaľ si dobre pamätal, v peňaženke mal ušetrených zopár stoviek, a to bolo fajn, pretože strániť sa ľudí nebude určite lacné.

Pootočil hlavu a pozrel na domov dôchodcov, o ktorom si doteraz myslel, že to bude jeho posledný príbytok na tejto zemi. A v duchu si povedal, že umrieť môže aj niekedy inokedy a niekde inde.

Storočný starček sa vydal na cestu vo svojich cikacích papučiach (volajú sa tak preto, že postarší páni pri cikaní zriedka trafia ďalej ako na topánky). Najskôr prešiel cez park, potom pozdĺž otvoreného priestranstva, kde sa občas, v inak tak pokojnom mestečku, konáva trh. Po niekoľkých sto metroch zašiel za miestny hrdý stredoveký kostol a sadol si na lavičku pri niekoľkých náhrobných kameňoch, aby dal odpočinúť kolenám. Zbožnosť miestnych ľudí nebola veľká, a tak Allan mohol rátať s tým, že tu ho nechajú na pokoji. Irónia bola, že si sadol oproti náhrobnému kameňu akéhosi Henninga Algotssona, ktorý sa narodil v tom istom roku ako Allan. Rozdiel medzi nimi bol aj v tom, že Henning vydýchol naposledy už pred šesťdesiatjeden rokmi.

Keby mal Allan inú náturu, možno by špekuloval, na čo asi tak mohol Henning zomrieť ako tridsaťdeväťročný. No Allan sa nemiešal do cudzích vecí, nie, keď sa tomu dalo vyhnúť, a to sa väčšinou dalo.

Namiesto toho si pomyslel, že asi nebolo správne sedieť v domove a že by pokojne mohol zomrieť ďaleko od všetkého. Pretože hoci ho bolelo celé telo, bolo oveľa zaujímavejšie a poučnejšie utekať pred sestrou Alice, než meravo ležať dva metre pod zemou.

Nato sa oslávenec zdvihol, vzoprel sa na boľavých kolenách, rozlúčil sa s Henningom Algotssonom a pokračoval v slabo naplánovanom úteku.

Kráčal na juh krížom cez cintorín, kým sa mu do cesty nepostavil kamenný múrik. Mal sotva meter, ale Allan bol storočný starček, nie skokan do výšky. Na druhej strane čakala malmköpinská autobusová stanica a starec si až teraz uvedomil, že práve tam ho vetché nohy nesú. Raz, pred mnohými rokmi, prešiel Allan Himaláje. To bolo ťažké. Zamyslel sa, keď tam tak stál pred poslednou prekážkou, ktorá ho delila od autobusovej stanice. Zamýšľal sa tak intenzívne, až sa mu múrik pred očami začal scvrkávať. A keď bol úplne najnižší, Allan ho preliezol, napriek veku a kolenám.

V Malmköpingu je málokedy tlačenica a ani v tento slnečný jarný deň to nebolo inak. Odvtedy, ako sa Allan napochytro rozhodol, že sa neobjaví na vlastnej oslave stých narodenín, nestretol nikoho. Keď sa v papučiach dovliekol do čakárne na autobusovej stanici, bola tiež skoro prázdna. Ale iba skoro. V strede miestnosti stáli dva rady lavičiek operadlami k sebe. Všetky miesta boli voľné. Vpravo sa nachádzali dve okienka, jedno zatvorené, no za tým druhým sedel chudý drobný muž s malými okrúhlymi okuliarmi, riedkymi, nabok začesanými vlasmi a vo veste od uniformy. Len čo Allan vošiel, muž zdvihol zrak od obrazovky počítača, mračil sa. Možno sa mu zdalo, že je tam v toto poobedie priveľmi rušno. Allan až teraz zistil, že nie je jediným cestujúcim v hale. V rohu totiž stál útly mladík s dlhými mastnými blond vlasmi, rozježenou bradou a v džínsovej bunde s nápisom Never Again na chrbte.

Mladík asi nevedel čítať, pretože stál a lomcoval dverami na toalete pre telesne postihnutých, ako keby mu ceduľa Zatvorené, čierne písmená na žltom podklade, nič nehovorila.

Čoskoro dvere na toaletu premohol, ale tam nastal iný problém. Mladík sa očividne nechcel rozlúčiť s veľkým sivým kufrom na kolieskach, lenže toaleta bola pre oboch primalá. Allan pochopil, že buď mladík nechá kufor pred dverami a vybaví si potrebu, alebo vtlačí kufor dnu a sám zostane vonku.

No Allana pramálo zaujímali mladíkove starosti. Radšej sa usiloval čo najlepšie dvíhať nohy, keď malými krôčikmi zamieril k malému mužovi za otvoreným okienkom, aby sa opýtal, či jestvuje nejaký verejný dopravný prostriedok, ľubovoľného druhu, ktorý v najbližších minútach niekam odchádza, hocikam, a čo by to teda stálo.

Malý muž vyzeral unavene. A niekde na polceste Allanovho výkladu asi stratil niť, pretože po niekoľkých sekundách rozmýšľania sa spýtal:

– A kamže by ste tú cestu chceli podniknúť?

Allan sa pustil do novej vety a pripomenul malému mužovi, že práve cieľ cesty môže ponechať stranou a že spôsob dopravy je podriadený a) času odchodu a b) cene.

Malý muž na pár sekúnd stíchol, kým nazeral do svojich tabuliek a vstrebával Allanove slová.

– Autobus 202 odchádza do Strängnäsu o tri minúty. Hodí sa vám to?

Hej, usúdil Allan, to by šlo, a tak dostal informáciu, že dotyčný autobus odchádza zo zastávky rovno spred dverí stanice a že najlepšie bude kúpiť si lístok priamo u šoféra.

Allan sa v duchu čudoval, čo robí malý muž za okienkom, keď nepredáva lístky, ale nepovedal nič. Malý muž tam sedel a možno myslel na to isté. Namiesto toho Allan poďakoval za pomoc a pokúsil sa zdvihnúť klobúk, ktorý si v tej rýchlosti nestihol zobrať.

Storočný starček sa usadil v jednom z dvoch prázdnych radov lavičiek, sám so svojimi úvahami. To prekliate jubileum v domove sa začne o tretej a dovtedy ostáva dvanásť minút. Tak či onak, onedlho niekto zaklope na dvere Allanovej izby a potom sa začne cirkus.

Oslávenec sa usmial sám pre seba a súčasne kútikom oka zazrel, že sa k nemu niekto blíži. Bol to ten útly mladík s dlhými mastnými blond vlasmi, rozježenou bradou a v džínsovej bunde s nápisom Never Again na chrbte. Chalan kráčal priamo k Allanovi, s veľkým kufrom na štyroch malých kolies kach za pätami. Allan pochopil, že hrozí veľké riziko, že bude musieť konverzovať s vlasáčom. No čo už, aspoň získa prehľad, čo si dnešná mládež myslí o živote.

Naozaj viedli dialóg, aj keď nie taký vyspelý. Mladík sa zastavil niekoľko metrov od Allana, zdalo sa, že chvíľu starého muža študuje, a potom povedal:

– Hej, ty!

Allan odpovedal priateľsky, zaželal mu dobré popoludnie a spýtal sa, či môže s niečím pomôcť. Mohol. Mladík chcel, aby mu Allan postrážil kufor, zatiaľ čo on vykoná potrebu na toalete. Alebo, ako sa mladík vyjadril:

– Musím srať.

Allan láskavo povedal, že je síce starý a neduživý, ale zrak má v poriadku a že mu nepripadá veľmi ťažké dozrieť na kufor mladého muža. Okrem toho odporučil mladému mužovi, aby sa poponáhľal s vykonaním svojej potreby, pretože mu čo nevidieť príde autobus. To posledné už mladík nepočul. Skôr než totiž Allan stihol dopovedať, pobral sa rýchlym krokom k toalete.

Storočný starček sa nikdy nehneval na ľudí, či už mal dôvod alebo nie, a nerozčúlilo ho ani neokrôchané správanie mladíka. Necítil však voči nemu ani vyložené sympatie, a to zrejme malo vplyv na to, čo sa stalo vzápätí.

Autobus 202 sa dovalil pred vchod stanice iba niekoľko sekúnd po tom, ako mladík zatvoril za sebou dvere toalety. Allan sa pozrel na autobus a potom na kufor, znova na autobus a zase na kufor.

– Na tých kolieskach to pôjde, – povedal si. – A je tu aj rúčka na ťahanie.

A potom Allan prekvapil sám seba, keď sa odhodlal – ak sa to tak dá povedať – urobiť optimistické rozhodnutie.

Šofér autobusu bol úslužný a zdvorilý. Pomohol nastúpiť starému mužovi s veľkým kufrom.

Allan sa poďakoval za pomoc a vytiahol peňaženku z vnútorného vrecka saka. Šofér sa zaujímal, či pán pocestuje až do Strängnäsu, zatiaľ čo Allan rátal svoje financie. Šesťstopäťdesiat korún v bankovkách a nejaké drobné. Pomyslel si, že najlepšie bude, ak si ponechá mince čo najdlhšie, a tak vytiahol päťdesiatku a spýtal sa:

– Ako ďaleko sa dostanem za toto, čo myslíte?

Šofér radostne odpovedal, že je zvyknutý na ľudí, ktorí vedia, kam chcú cestovať, ale nevedia, koľko to bude stáť, ale že teraz je to presne naopak. Potom sa pozrel do cestovného poriadku a oznámil, že za štyridsaťosem korún môže ísť na Stanicu Byringe.

Allan si pomyslel, že to znie dobre. Dostal lístok a dve koruny naspäť. Čerstvo ukradnutý kufor umiestnil šofér do batožinového priestoru za svoje sedadlo, Allan si sadol do prvého, radu vpravo. Odtiaľ cez okno videl do čakárne autobusovej stanice. Keď šofér zaradil rýchlosť a pohol sa, dvere na toalete boli ešte vždy zatvorené. Allan si kvôli mladíkovi želal, aby tam vnútri zažil pekné chvíľky, vzhľadom na sklamanie, aké ho čoskoro čaká.

Autobus do Strängnäsu nebol v to popoludnie vôbec preplnený. Takmer úplne vzadu sedela žena v strednom veku, ktorá nastúpila vo Flene, v strede mladá mamička, ktorá sa prebojovala dnu v Solbergu s dvoma deťmi, jedno bolo v kočíku, a úplne vpredu veľmi starý muž, ktorý pristúpil v Malmköpingu.

Posledne menovaný práve uvažoval, prečo ukradol ten veľký sivý kufor na štyroch kolieskach. Azda preto, lebo to šlo? Lebo majiteľ bol chmuľo? Alebo preto, že v kufri sú možno nejaké topánky a klobúk? Alebo preto, lebo nemal čo stratiť? Nie, vlastne ani Allan sám nepoznal odpoveď. Keď v živote nadsluhujete, je ľahké dovoľovať si, pomyslel si a poriadne sa vystrel.

Presne o tretej autobus prechádzal popri Björnskom rybníku. Allan konštatoval, že zatiaľ je s tým, ako sa deň vyvíja, spokojný. Potom zavrel oči, aby si zdriemol.

V tom istom okamihu klopala sestra Alice na dvere izby číslo 1 v domove dôchodcov v Malmköpingu. Klopala znova a znova.

– Prestaňte robiť problémy, Allan. Starosta aj všetci ostatní už prišli. Počujete? Vari ste to zase neprehnali s pitím, Allan? Okamžite poďte von, Allan! Allan?

Približne v tom istom čase sa na malmköpinskej autobusovej stanici otvorili dvere na momentálne jedinej fungujúcej toalete. Von vyšiel mladík, viditeľne sa mu dvojnásobne uľavilo. Zatiaľ čo si jednou rukou upravoval opasok a druhou si odhrnul vlasy, vykročil do stredu čakárne. Náhle zastal, zízal na dva prázdne rady lavičiek a vzápätí rýchlo pozrel najskôr doprava, potom doľava. Nato nahlas zahrešil:

– Kurva, doriti, vyjebaný starý zmrd...

Vtom sa spamätal a povedal novú vetu:

– Zdochneš, ty starý chuj! Len čo si ťa nájdem.

KAPITOLA 3

Pondelok 2. mája 2005

HNEĎ PO TRETEJ poobede 2. mája zmizol z Malmköpingu na niekoľko dní pokoj. Sestra Alice v domove dôchodcov miesto toho, aby sa rozčúlila, bola znepokojená a vytiahla univerzálny kľúč. Keďže Allan sa neobťažoval skryť únikovú cestu, bolo hneď jasné, že oslávenec vyliezol von oknom. Zanechal tam stopy, z ktorých sa dalo usúdiť, že chvíľu postál medzi sirôtkami a potom zmizol.

Starosta z moci svojho úradu cítil, že musí prevziať velenie. Prikázal zamestnancom, aby hľadali v skupinách po dvoch. Allan predsa nemohol byť ďaleko, a tak sa skupiny sústredia na najbližšie okolie. Jednu skupinu poslal do parku, jednu k predajni alkoholu (sestra Alice vedela, že tam Allan občas zablúdil), jednu do ďalších obchodov pozdĺž ulice Storgatan a jednu do usadlosti na vŕšku. Sám zostal v domove dôchodcov, aby dozrel na starčekov, ktorí sa ešte nevyparili, a aby si premyslel ďalší krok. Hľadačom pripomenul, aby sa správali diskrétne; netreba vyvolávať okolo toho zbytočnú publicitu. V tom všeobecnom zmätku si neuvedomil, že jednu skupinu, ktorú práve vyslal do terénu, tvorila reportérka miestnych novín a jej fotograf.

* * *

Autobusová stanica nepatrila do starostovej primárnej oblasti hľadania. Napriek tomu tam jednočlenná skupina, ktorú tvoril veľmi nahnevaný útly mladík s dlhými mastnými blond vlasmi, rozježenou bradou a v džínsovej bunde s nápisom Never Again na chrbte, prečesávala všetky kúty. Keďže sa nenašiel ani starec, ani kufor, mladík rázne zamieril k malému mužovi za jediným otvoreným okienkom s úmyslom získať informácie o možných cestovných plánoch starého muža.

Malý muž bol očividne unavený z vlastnej práce, ale dodržiaval profesijnú hrdosť. Preto hlučnému mladíkovi vysvetlil, že s integritou cestujúcich z autobusovej stanice sa nezahráva, a potom naduto dodal, že mu za žiadnych okolností nedá nijaké informácie takého druhu, o akých vyjadril želanie, že ich chce získať.

Mladík chvíľu ticho stál a zdalo sa, že si to, čo práve povedal malý muž, prekladá do švédčiny. Potom sa presunul päť metrov doľava k vratkým dverám úradovne. Vôbec sa neobťažoval skontrolovať, či sú zamknuté. Miesto toho sa rozbehol a vykopol dvere pravou nohou, až sa triesky rozleteli na všetky strany. Malý muž ani nestihol zdvihnúť slúchadlo, ktoré schmatol, aby si privolal niekoho na pomoc, a už sa zmietal vo vzduchu pred mladíkom, ktorý ho držal dvoma pevnými úchopmi za obe uši.

– Možno neviem, čo je to integrita, ale som, kurva, chlap, ktorý vie donútiť ľudí hovoriť, – povedal mladík malému mužovi a spustil ho so žuchnutím na jeho otáčavú stoličku.

Potom mu vysvetlil, čo mieni urobiť s jeho pohlavnými orgánmi pomocou kladiva a klincov, ak mu malý muž nepovie, čo chce vedieť. Opis bol taký živý, že sa malý muž okamžite rozhodol porozprávať všetko, čo vie, totiž, že starec pravdepodobne odišiel autobusom do Strängnäsu. Či mal starec so sebou nejaký kufor, to nemôže povedať, nepatrí medzi tých, čo špehujú cestujúcich.

Potom malý muž stíchol, aby sa presvedčil, ako je mladík spokojný s jeho informáciami, a hneď pochopil, že bude pravdepodobne lepšie, ak mu poskytne ďalšie údaje. Preto povedal, že cestou z Malmköpingu do Strängnäsu je dvanásť zastávok a že starec, samozrejme, môže vystúpiť na ktorejkoľvek z nich. Jediný, kto to môže vedieť, je šofér autobusu a ten sa podľa cestovného poriadku vráti do Malmköpingu o 19.10 večer, keď bude na spiatočnej ceste do Flenu.

Mladík sa posadil vedľa vydeseného malého muža s páliacimi ušami.

– Musím myslieť, – povedal.

A tak myslel. Myslel si, že by určite mohol z malého muža vytriasť číslo mobilného telefónu šoféra autobusu, aby mu potom zavolal, že starcov kufor je v skutočnosti ukradnutý. V tom prípade však hrozí riziko, že sa šofér autobusu spojí s políciou, a to mladík nechcel. Okrem toho nemal veľmi naponáhlo, pretože dedo pôsobil strašne staro, a teraz, keď sa vláči s kufrom, bude sa musieť celý čas presúvať vlakom, autobusom alebo taxíkom, ak chce pokračovať ďalej zo stanice v Strängnäse. Tým zanechá za sebou nové stopy a vždy sa nájde niekto, kto, visiac za uši, rád porozpráva, kam sa ten starý fas pobral. Mladík dôveroval svojej schopnosti presvedčiť ľudí, aby prezradili, čo vedia.

Keď bol mladík s rozmýšľaním hotový, rozhodol sa počkať na autobus a bez prehnanej srdečnosti sa stretnúť so šoférom.

Sotva sa mladík rozhodol, zdvihol sa a objasnil malému mužovi, čo sa stane s ním, jeho ženou, jeho deťmi a jeho domom, ak povie polícii alebo niekomu inému, čo sa práve udialo.

Malý muž nemal ani ženu, ani deti, ale aj tak by si rád ponechal obe uši a pohlavné orgány v ako-tak dobrom stave. A tak sľúbil na svoju štátnu dopravácku česť, že nikomu nepovie ani ň.

Sľub dodržal až do druhého dňa.

* * *

Vyslané dvojčlenné skupiny sa vrátili do domova dôchodcov a podali správu o svojich zisteniach. Alebo skôr o ich nedostatku. Starosta inštinktívne nechcel do prípadu zapojiť políciu, uvažoval, na akú najlepšiu alternatívu by mohol prísť, keď sa miestna reportérka odvážila položiť otázku: – Pán starosta, čo teraz mienite urobiť?

Starosta bol niekoľko sekúnd ticho. Potom odvetil:

– Zavolať políciu, samozrejme.

Bože, ako nenávidel slobodnú tlač.

* * *

Allan sa zobudil, keď ho šofér jemne štuchol a oznámil mu, že sú na Stanici Byringe. Hneď potom vyteperil kufor cez predné dvere, s Allanom v pätách.

Šoféra zaujímalo, či si už ďalej poradí sám, a Allan mu odvetil, nech si nerobí starosti. Poďakoval sa za pomoc a zakýval mu, keď autobus znova vyšiel na cestu prvej triedy 55 a pokračoval do Strängnäsu.

Poobedňajšie slnko prebleskovalo cez vysoké smreky okolo Allana, v tenkom saku a papučiach mu začínalo byť chladno. Byringe nikde nevidel a už vôbec nie nejakú stanicu. Z troch strán ho obkolesoval len les, les a les. A vpravo bola prašná cesta.

Allan si pomyslel, že možno v tom kufri, ktorý tak narýchlo a nepochopiteľne vzal, bude teplé šatstvo. Ale kufor bol zamknutý a vlámať sa doň bez skrutkovača alebo iného nástroja sa nedalo. Neostávalo nič iné, iba sa pohnúť, pri ceste predsa nemohol zostať stáť a zamrznúť. Skúsenosti mu vraveli, že sa mu to nepodarí, ak to aspoň neskúsi.

Kufor mal hore na kratšej strane rúčku, a ak ste za ňu potiahli, tak sa poslušne rozbehol na svojich malých kolieskach. Allan krátkymi šuchtavými krokmi zamieril po prašnej ceste do lesa. Za ním zboka nabok poskakoval po štrku kufor.

Po pár sto metroch prišiel Allan k niečomu, čo pochopil, že je Stanica Byringe – nepoužívaná staničná budova vedľa absolútne nepoužívanej železnice.

Samozrejme, že Allan bol veľkolepým príkladom storočného starca, ale teraz toho bolo aj naňho priveľa za taký krátky čas. Sadol si na kufor, aby pozbieral nielen myšlienky, ale aj sily.

Šikmo vľavo od neho stála schátraná žltá jednoposchodová staničná budova, všetky okná na prízemí boli zadebnené neohobľovanými doskami. Šikmo vpravo viedla do diaľky nepoužívaná železničná trať, ešte hlbšie do lesa, v ktorom sa Allan už nachádzal. Prírode sa ju zatiaľ nepodarilo úplne pohltiť, ale zdalo sa, že je to len otázka času.

Drevené nástupište nevyzeralo veľmi bezpečne. Pozdĺž krajnej dosky bol ešte vždy čitateľný text: Nevstupujte do koľajiska! Vstupovať do koľajiska nie je nebezpečné, pomyslel si Allan. Ale kto so zdravým rozumom by dobrovoľne vstúpil na nástupište?

Vzápätí dostal odpoveď, pretože v tom okamihu sa otvorili chatrné dvere staničnej budovy a vyšiel z nich asi sedemdesiatročný chlap v šiltovke, kockovanej košeli a čiernej koženej veste, s hnedými očami a so sivým strniskom, v pracovných čižmách. Spoliehal sa zrejme na to, že dosky nepovolia, a všetku svoju pozornosť upriamil na starca pred sebou.

Chlap v šiltovke sa zastavil uprostred nástupišťa a netváril sa práve priateľsky. Ale odrazu, akoby ustrnul, možno preto, že zbadal, čo za vetchý exemplár človeka prenikol na jeho teritórium.

Allan sedel, kde sedel, na ukradnutom kufri, a nevedel, čo by mal povedať. Aj tak nevládal hovoriť. Ale neprestajne sa díval na muža v šiltovke a čakal na jeho prvý ťah. Prišiel takmer okamžite, nebol však taký hrozivý, ako sa spočiatku zdalo. Skôr vyčkávavý.

– Kto ste a čo robíte pri mojom peróne? – spýtal sa chlap v šiltovke.

Allan neodpovedal, nevedel sa totiž rozhodnúť, či stretol priateľa alebo nepriateľa. No potom si pomyslel, že by nebolo rozumné hádať sa s jedinou osobou široko-ďaleko, ktorá by ho mohla vpustiť do tepla, skôr než sa navečer zozimí. Preto sa rozhodol, že povie všetko tak, ako je.

A tak Allan rozprával, že sa volá Allan, že má práve sto rokov, ale na svoj vek je čulý, taký čulý, že práve utiekol z domova dôchodcov, že okrem toho stihol ukradnúť kufor mladíkovi, ktorému asi teraz nie je veľmi do spevu, že jeho kolená nie sú momentálne v najlepšej forme a že by si celkom prial, aby už dnes nemusel nikam chodiť.

Keď skončil s výkladom, stíchol, stále sedel na kufri a čakal na rozsudok.

– No teda, – povedal chlap v šiltovke a usmial sa. – Zlodej!

– Starý zlodej, – utrúsil Allan nevrlo.

Chlap v šiltovke zoskočil svižne z nástupišťa a šiel priamo k storočnému starčekovi, aby sa naňho pozrel zblízka.

– Naozaj máš sto rokov? – spýtal sa. – To musíš byť hladný. Allan nepochopil logiku veci, ale hladný teda bol. Opýtal sa, aká je ponuka a či by nemohol byť na jedálnom lístku aj pohárik.

Chlap v šiltovke mu podal ruku, aby sa predstavil ako Julius Jonsson, a postavil ho na nohy. Potom Allanovi oznámil, že kufor mu odnesie sám, a ak mu to vyhovuje, v ponuke je losí steak, že sa to bez pohárika nezaobíde a že toho bude dosť aj pre telo, aj pre kolená.

Allan sa s veľkou námahou vyšplhal na nástupište. Bolesť mu pripomenula, že žije.

Julius Jonsson sa už niekoľko rokov nemal s kým porozprávať, preto stretnutie so starcom s kufrom iba uvítal. Jeden pohárik do jedného kolena, druhý do druhého, nasledovaný ďalšími dvoma kvôli chrbtu a šiji a ešte jeden na dobrú chuť, všetky dokopy vytvorili zhovorčivú náladu. Allan sa spýtal, čím sa Julius živí, a odpoveďou mu bol celý príbeh.

Julius sa narodil na severe, v Strömbacke neďaleko Hudiksvallu, ako jediné dieťa sedliackeho páru Andersa a Elviny Jonssonovcov. Na rodinnom statku pracoval ako čeľadník a každý deň ho otec zbil, pretože syn bol podľa jeho názoru úplne nanič. No keď Julius dovŕšil dvadsaťpäť rokov, zomrela mu najskôr mama na rakovinu, čo bolo Juliusovi ľúto, a hneď nato sa otec utopil v močiari, keď zachraňoval jalovicu. Aj to bolo Juliusovi ľúto, pretože mal jalovicu rád.

Mladý Julius nemal vlohy na roľníctvo (v tomto mal otec pravdu) a ani chuť hospodáriť. Všetko predal, okrem niekoľkých hektárov lesa, o ktorých si myslel, že sa mu na staré kolená zídu.

Potom odišiel do Štokholmu a za dva roky prehajdákal všetky peniaze. A tak sa vrátil do lesa.

S miernym nadšením sa Julius prihlásil do tendra na dodávku päťtisíc stĺpov elektrického vedenia pre Hudiksvallstraktens Elektriska. A pretože ho detaily ako odvody zamestnávateľa, daň z obratu a podobné veci nezaujímali, tak to vyhral. Pomocou desiatky maďarských utečencov sa mu podarilo dodať stĺpy načas a dostal za ne viac peňazí, ako si myslel, že vôbec jestvuje.

Potiaľ bolo všetko v poriadku, lenže, ako vravel Julius, musel pri tom trošku švindľovať, lebo stromy ešte celkom nedorástli. Stĺpy boli preto o meter kratšie, ako stálo v objednávke, a nikto by si to nebol všimol, keby si práve vtedy nezaobstaral každý sedliak v kraji kombajn.

Hudiksvallstraktens Elektriska zakrátko postavila stĺpy krížom krážom cez polia a lúky po celom kraji, a keď nastala žatva, pretrhlo v to isté ráno dvadsaťdva rôznych novo zakúpených kombajnov na dvadsiatich šiestich miestach elektrické vedenie. Celý tento kút Hälsingslandu bol týždne bez elektriny, žatva sa zastavila, dojacie stroje nefungovali. Netrvalo dlho a zúrivosť sedliakov, najprv nasmerovaná na Hudiksvallstraktens Elektriska, sa preniesla na mladého Juliusa.

– Nemôžem povedať, že by práve vtedy vzniklo úslovie „šťastný Hudikšťan“. Sedem mesiacov som sa schovával v Sundsvalle v Mestskom hoteli, a tak boli zasa všetky peniaze fuč. Dáme si ešte jeden? – zaujímal sa Julius.

Allan usúdil, že by si mali dať. Losí steak spláchli aj pivom a Allan sa zrazu cítil tak hrozne dobre, že sa skoro začal báť smrti.

Julius pokračoval v rozprávaní. Keď ho jedného dňa uprostred Sundsvallu takmer prešiel traktor (šoféroval ho sedliak so smrťou v očiach), pochopil, že mu jeho malú chybičku vidiek nezabudne ešte niekoľko storočí. Zmenil teda pôsobisko a zakotvil v Mariefrede, kde sa istý čas živil malými krádežami, až sa mu zunoval mestský život a podarilo sa mu získať bývalú staničnú budovu v Byringe za dvadsaťpäťtisíc korún, ktoré našiel jednej noci v trezore Gripsholmského hostinca. Tu na stanici teraz býva v podstate z príspevkov od okolitého spoločenstva: z nezákonného lovu v susedovom lese, z obmedzenej výroby a distribúcie pálenky, ako aj z predaja všetkého, čo získa z bohatstva susedov. V okolí nie je veľmi populárny, priznal Julius a Allan medzi hltmi poznamenal, že tomu aj celkom rozumie.

Keď Julius chcel, aby si chlapi dali kapurkovú ako dezert, Allan povedal, že mal vždy pre také dezerty slabosť, ale že teraz predovšetkým potrebuje navštíviť hygienické zariadenie, ak sa také vôbec v dome nachádza. Julius sa zdvihol, zažal stropnú lampu, pretože sa začalo zmrákať, a potom ukázal a povedal, že fungujúci záchod je v hale vpravo od schodiska, a sľúbil, že keď sa Allan vráti naspäť, bude pálenka naliata.

Allan našiel záchod tam, kde Julius povedal, že bude. Stál, močil a ako vždy nie všetky kvapky dopadli tam, kam mali. Niekoľko z nich jemne pristálo na cikacích papučiach.

Niekedy v polovici procesu Allan začul, že ktosi ide po schodisku. Najprv si myslel, to musí priznať, že možno Julius odchádza s jeho ukradnutým kufrom. Ale potom zvuk zosilnel. Niekto išiel zdola nahor.

Allan si uvedomil, že jestvuje hrozba, že kroky, ktoré počuje pred dverami, patria útlemu mladíkovi s dlhými mastnými blond vlasmi, rozježenou bradou a v džínsovej bunde s nápisom Never Again na chrbte. A ak to je naozaj on, nebolo by teraz dobré stretnúť ho.

* * *

Autobus zo Strängnäsu prišiel na malmköpinskú stanicu tri minúty pred plánovaným príchodom. Autobus bol prázdny a šofér po poslednej zastávke trochu šliapol na plyn, aby si stihol dať šluka, skôr než bude pokračovať v jazde do Flenu.

No kým si zapálil cigaretu, objavil sa útly mladík s dlhými mastnými blond vlasmi, rozježenou bradou a v džínsovej bunde s nápisom Never Again na chrbte. Pravda, text na chrbte šofér nevidel, ale ten tam napriek tomu bol.

– Idete do Flenu?

Pýtal sa trochu neisto, pretože niečo s tým mladým mužom nebolo v poriadku.

– Nejdem do Flenu. A ani ty, kurva, nie, – odpovedal mladík.

Čakať štyri hodiny, kým sa autobus vráti naspäť, to bolo na netrpezlivého mladíka priveľa. Po dvoch hodinách prišiel na to, že keby si miesto čakania zohnal auto, mohol sám dobehnúť autobus ďaleko pred Strängnäsom.

A k tomu všetkému začali po mestečku krúžiť policajné autá. Kedykoľvek mohli tí vyjebanci prísť aj na stanicu a začať sa vypytovať malého muža za okienkom, prečo je taký vydesený a prečo dvere do kancelárie visia na pántoch.

Okrem toho mladík nechápal, čo tam vlastne policajti robia. Jeho šéf z Never Again vybral Malmköping ako miesto transakcie pre tri dôvody: po prvé, bol blízko Štokholmu, po druhé, boli tu relatívne dobré cesty a po tretie – to najdôležitejšie – rameno spravodlivosti nebolo dostatočne dlhé, aby dosiahlo až sem. V Malmköpingu jednoducho neboli policajti.

Alebo lepšie povedané: nemali byť, ale teraz sa to tu nimi priam hemžilo! Mladík videl dve autá a dokopy štyroch strážnikov, podľa neho celý roj policajtov.

Najprv si mladík myslel, že policajti hľadajú jeho. Ale to by musel predpokladať, že malý muž žaloval, a to mohol mladík s určitosťou zavrhnúť. Pri čakaní na autobus nemal mladík čo robiť, a tak sledoval malého muža, rozbil telefón v kancelárii na malé kúsočky a poskladal dvere do kancelárie, ako to len šlo.

Keď autobus nakoniec prišiel a mladík si všimol, že v ňom nie sú cestujúci, hneď sa rozhodol uniesť autobus spolu so šoférom.

Trvalo iba dvadsať sekúnd, kým prehovoril šoféra, aby obrátil autobus a pustil sa zase na sever. Skoro osobný rekord, uvažoval mladík, zatiaľ čo si sadol práve na to miesto v autobuse, kde predtým sedel starec, ktorého prenasledoval.

Šofér autobusu sa triasol od strachu, ale od najhoršieho ho upokojovala cigareta. Samozrejme, že v autobuse platil zákaz fajčiť, ale jediný zákon, ktorý bol šofér práve teraz ochotný dodržiavať, sedel v autobuse šikmo za ním a bol útly, mal dlhé mastné blond vlasy, rozježenú bradu a džínsovú bundu s nápisom Never Again na chrbte.

Počas cesty sa mladík vypytoval, kam ten starý zlodej kufrov išiel. Šofér povedal, že starec vystúpil na zastávke, ktorá sa volá Stanica Byringe, a že určite iba náhodou práve tam. A potom porozprával o obrátenom postupe s päťdesiatkorunou a o otázke, ako ďaleko sa dá za ňu dostať.

Šofér o Stanici Byringe veľa nevedel, iba to, že na zastávke málokedy niekto vystupuje alebo nastupuje. Ale myslí si, že trochu ďalej v lese je opustená železničná stanica, odtiaľ to meno, a že dedina Byringe sa nachádza niekde blízko. Oveľa ďalej sa starec nestihol dostať, hádal šofér. Bol starý a mal ťažký kufor, aj keď s kolieskami.

Mladík sa ihneď upokojil. Vzdal sa nápadu zavolať šéfovi do Štokholmu, pretože šéf bol jeden z mála ľudí, ktorí dokázali niekoho vystrašiť viac ako sám mladík, a to len slovom. Mladík sa chvel hrôzou pri myšlienke, čo by šéf povedal, keby sa kufor stratil. Bude lepšie najprv vyriešiť problém a potom o ňom porozprávať. A teraz, keď ten starý zmrd necestoval až do Strängnäsu a odtiaľ ďalej, získa kufor späť rýchlejšie, než sa nazdával.

– Tu je to, – povedal šofér. – Tu je zastávka Stanica Byringe... Šofér ubral plyn a pomaly zatočil ku krajnici. Teraz zomrie? Nie, ukázalo sa, že nezomrie. No jeho mobilný telefón našiel rýchlu smrť pod jednou z mladíkových bagančí. A z mladíkových úst sa sypali vyhrážky smrťou, ak by šoférovi napadlo skontaktovať sa s políciou namiesto toho, aby obrátil autobus a pokračoval smerom na Flen.

Mladík vystúpil z autobusu a nechal šoféra aj autobus bežať. Chudák šofér bol taký vystrašený, že sa neodvážil autobus otočiť, pokračoval až do Strängnäsu, zaparkoval autobus uprostred ulice Trädgårdsgatan, úplne šokovaný vošiel rovno do baru hotela Delia a rýchlo prevrátil do seba štyri poháre whisky. Potom sa, na veľké zdesenie barmana, rozplakal. Po ďalších dvoch whisky mu barman ponúkol telefón, ak by vraj cítil potrebu niekomu zavolať. Vtedy jeho plač ešte zosilnel – a tak zavolal domov svojej družke.

* * *

Mladík si pomyslel, že v štrku na ceste vidno stopy po kolieskach kufra. Toto vybaví rýchlo. A to bude asi najlepšie, lebo sa začínalo stmievať.

Niekedy si želal, aby trochu viac plánoval. Teraz mu došlo, že stojí v čoraz temnejšom lese, čoskoro bude čiernočierna tma. Čourobí potom?

Toto mudrovanie bolo náhle prerušené, keď v diaľke za hradbou stromov, ktorou práve prechádzal, po prvý raz zbadal chatrný, čiastočne zadebnený, žltý dom. A keď niekto rozsvietil lampu na hornom poschodí, mladík zamumlal:

– A mám ťa, ty starý vyjebanec.

* * *

Allan prestal s tým, čo robil. Opatrne otvoril záchodové dvere a pokúšal sa zachytiť, čo sa deje v kuchyni. Zrazu sa potvrdilo to, čo nechcel. Spoznal hlas mladíka, ktorý reval na Juliusa Jonssona, že mu má povedať, kde je „ten druhý panghart“.

Allan sa prikradol k dverám do kuchyne, v mäkkých papučiach to šlo úplne potichu. Mladík držal Juliusa za obe uši takým istým chvatom, aký predtým použil na malého muža na stanici v Malmköpingu. Zatiaľ čo triasol úbohým Juliusom, pokračoval v zisťovaní, kde je Allan. Allan si pomyslel, že sa mladík mohol uspokojiť s tým, že našiel kufor, ktorý stál na dlážke. Julius krivil tvár, ale nepokúšal sa odpovedať. Allan usúdil, že ten starý obchodník s drevom niečo vydrží, a tak sa v hale rozhliadal po vhodnej zbrani. Medzi haraburdami videl niekoľko možných zbraní: hasák, dosku, sprej proti hmyzu a balíček jedu na potkany. Allan sa najskôr rozhodol pre jed na potkany, ale nevedel si predstaviť, ako by do mladíka dostal jednu alebo dve lyžice. Hasák bol zasa pre storočného starca priťažký a sprej proti hmyzu... nie, musí to byť doska.

A tak Allan poriadne uchopil svoju zbraň a štyrmi, v jeho veku neuveriteľne rýchlymi krokmi sa priblížil za chrbát zamýšľanej obete.

Mladík musel vytušiť, že tam Allan je, pretože práve keď sa starec chystal udrieť, pustil Juliusa Jonssona a otočil sa.

Dostal doskou rovno do čela, zostal stáť a asi sekundu civel pred seba, kým padol dozadu a udrel si hlavu o hranu kuchynského stola.

Nijaká krv, nijaké stonanie, nič. Iba tam tak ležal, oči zatvorené.

– Dobrá trefa, – povedal Julius.

– Ďakujem, – odpovedal Allan. – Kde je ten sľubovaný dezert?

Allan a Julius sa posadili ku kuchynskému stolu, dlhovlasý mladík im spal pri nohách. Julius nalial do pohárikov, jeden podal Allanovi a svoj dvihol na prípitok. Allan si s ním ťukol.

– Ahaa! – povedal Julius, keď mu pálenka skĺzla dole hrdlom. – Hádam, že toto je majiteľ kufra?

Bolo to viac konštatovanie ako otázka. Allan pochopil, že je najvyšší čas, aby všetko podrobne vysvetlil.

Niežeby toho bolo veľa na vysvetľovanie. Veď tomu, čo sa počas dňa stalo, Allan ani dobre nerozumel. No zopakoval všetko: od zmiznutia z domova cez náhodnú krádež kufra na stanici v Malmköpingu až po podvedomé obavy, že ho mladík, čo teraz leží v bezvedomí na dlážke, čoskoro dohoní. A naozaj úprimne poprosil Juliusa, ktorý tu teraz sedel s červenými a boľavými ušami, o odpustenie. Ale Julius sa takmer nahneval a povedal, že Allan sa naozaj nemá za čo ospravedlňovať, pretože sa konečne niečo v jeho živote deje.

Julius bol opäť vo forme. Usúdil, že je načase, aby obaja nazreli do toho kufra. Keď Allan poznamenal, že je zamknutý, Julius ho požiadal, aby prestal trepať hlúposti.

– Kedy nejaká zámka zastavila Juliusa Jonssona? – spýtal sa Julius Jonsson. – Ale všetko má svoj čas, – pokračoval. Najprv musia vyriešiť problém, čo leží na dlážke. Nebolo by dobré, keby sa mladík prebral a pokračoval tam, kde prestal.

Allan navrhol, aby ho priviazali k stromu pred staničnou budovou, ale Julius namietol, že keby mladík, keď sa preberie, dostatočne nahlas vrieskal, bude ho počuť až do dediny. A hoci tam zostalo bývať iba zopár rodín, všetci majú dobrý dôvod neznášať Juliusa, a keby dostali šancu, určite by sa postavili na mladíkovu stranu.

Juliusov nápad bol lepší. V kuchyni mal izolovanú mraziareň, kde uchovával upytliačených a rozštvrtených losov. Teraz bola bez losov a zatvorená. Julius ju nechcel zbytočne používať, pretože žrala strašne veľa prúdu. Julius bol síce pripojený načierno, za elektrinu platil Gösta zo Skogstorpu, ale ak ju chcel využívať čo najdlhšie, musel ju kradnúť s mierou.

Allan skontroloval zavretú mraziareň a zistil, že je to výborná miestnosť na väzbu bez zbytočných vymožeností. Dvakrát tri metre bolo trochu viac, než si mladík zaslúžil, ale nebol dôvod zbytočne mučiť ľudí.

Starci spoločne dovliekli mladíka do zamýšľaného väzenia. Keď ho posadili na prevrátenú debničku v kúte a opreli o stenu, mladík zastenal. Začínal sa preberať. Bude lepšie, keď sa poponáhľajú a poriadne zavrú dvere.

Ako povedali, tak urobili. Potom vyložil Julius kufor na kuchynský stôl, prezrel zámku, oblizol vidličku, ktorou práve dojedol večeru, losí steak so zemiakmi, a za niekoľko sekúnd zámku vypáčil. Potom ponúkol Allana, aby kufor otvoril, a dodal, že to je jeho lup.

– Všetko moje je aj tvoje, – povedal Allan. – O korisť sa podelíme, ale ak by tam boli topánky v mojej veľkosti, tak si ich beriem. A tak Allan zdvihol vrchnák.

– No doriti, – povedal Allan.

– No doriti, – povedal Julius.

– Pustite ma von! – ozvalo sa z mraziarne.

Koniec ukážky