Start

Jonas Jonasson 

ANALFABETEN SOM KUNDE RÄKNA 

Copyright © 2013 by Jonas Jonasson 

Translation © 2014 by Mária Bratová 

Jacket artwork © Jonathan Pelham 

Jacket layout design © Harper Collins Publishers Ltd 2014 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Zo švédskeho originálu Analfabeten som kunde räkna 

(Pirat Förlaget, Stockholm 2013) preložila Mária Bratová. 

Redigovala Marta Hollá. 

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014  

ako svoju 580. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-3930-2 

Štatistická pravdepodobnosť, že analfabetka v Sowete sedemdesiatych rokov dospeje a jedného dňa sa ocitne zatvorená v skriňovom nákladniaku spolu so švédskym kráľom a s predsedom vlády, je presne jedna ku štyridsiatim piatim miliardám sedemsto šesťdesiatim šiestim miliónom dvesto dvanástim tisícom osemsto deviatim.  

Výsledok vznikol podľa výpočtov vyššie spomínanej analfabetky.  

ČASŤ 1 

Rozdiel medzi hlúposťou  

a geniálnosťou spočíva v tom,  

že geniálnosť má svoje hranice.  

Albert Einstein 

KAPITOLA 1 

O dievčati z chatrče a o mužovi,

ktorý ju z nej po svojej smrti odviedol  

Všetci čističi latrín v najväčšom meste chatrčí v Južnej Afrike sa vlastne narodili pod šťastnou hviezdou. Majú prácu aj strechu nad hlavou. Podľa štatistík však nemajú nijakú budúcnosť. Väčšina z nich zomiera priskoro na tuberkulózu, zápal pľúc, hnačky, drogy, alkohol alebo kombináciu toho všetkého. Iba ojedinelé exempláre sa dožijú päťdesiatky. Ako napríklad šéf jednej z prevádzok na odvoz fekálií v Sowete. No aj on bol zodratý a chorľavý. Už od rána sa napchával liekmi proti bolesti a zapíjal ich priveľkým množstvom piva. Pod vplyvom tejto zmesky si dovolil vybehnúť na zástupcu Johannesburských vodární a kanalizácií.  

Ten neger si skrátka otvoril zobák. Zástupca nelenil a celú záležitosť ohlásil. Dostala sa na stôl samému najvyššiemu šéfovi v Johannesburgu, ktorý už nasledujúci deň pri raňajšej káve kolegom oznámil, že toho analfabeta v sektore B treba okamžite vymeniť.  

Mimochodom, bolo to nezvyčajne príjemné posedenie pri kávičke. Dokonca sa k nej podávala torta, lebo v úrade zároveň vítali nového kolegu. Volal sa Piet du Toit, mal dvadsaťtri rokov a toto bolo jeho prvé zamestnanie po ukončení štúdií. 

Samozrejme, sowetský problém hodili na krk práve jemu, lebo v Johannesburských vodárňach a kanalizáciách to tak chodilo. Najkratšie zamestnaným a nováčikom prideľovali analfabetov, aby sa zocelili aj niečo naučili.  

Nikto nevedel, či všetci čističi latrín v Sowete sú naozaj analfabeti, ale volali ich tak. Určite ani jeden z nich nechodil do školy. A všetci bývali v chatrčiach. Pravdupovediac, zamestnanci úradu silne pochybovali, že čističi vôbec rozumejú, keď im niečo hovoria.  

* * * 

Piet du Toit sa cítil veľmi skleslo a nepríjemne. Toto mala byť jeho prvá návšteva u divochov. Jeho ocko, obchodník s umením, s ním pre istotu poslal osobného strážcu.  

Dvadsaťtriročný začiatočník vstúpil do kancelárie latrínovej pobočky a ihneď vyjadril nespokojnosť s príšerným zápachom. Na druhej strane písacieho stola sedel tunajší šéf, ktorý mal dostať výpoveď. Vedľa neho sedela sekretárka, vlastne dievča, ktoré na počudovanie pokojne otvorilo ústa a vysvetlilo mu, že hovno má jednu nepríjemnú vlastnosť – smrdí.  

Piet du Toit na okamih pripustil, že dievča žartovalo, hoci to by predsa len bolo čosi nepredstaviteľné a neuveriteľné.  

Radšej to pustil z hlavy a latrínovému šéfovi oznámil, že podľa rozhodnutia vrchnosti prišiel o prácu, ale mohol by dostať tri mesačné platy, keby do budúceho týždňa navrhol rovnaký počet kandidátov na práve uvoľnené miesto.  

– Mohol by som tu zostať ako obyčajný čistič latrín, aby som si nejako zarobil? – spýtal sa odchádzajúci šéf.  

– Nie, rozhodne nie, – odvetil Piet du Toit.  

Referent du Toit a jeho osobný strážca sa do Soweta vrátili presne o týždeň. Prepustený šéf sedel za svojím stolom a čakal, aby splnil poslednú úlohu. Vedľa neho postávalo to isté dievča ako minule.  

– Kde sú traja kandidáti? – spýtal sa referent.  

Odchádzajúci šéf vyjadril ľútosť, že dvaja z nich sa sem nemohli dostaviť. Jednému totiž včera večer pri bitke podrezali krk. A kde je kandidát číslo dva, to ani len netuší. No je celkom možné, že zasa do toho vletel.  

Piet du Toit radšej ani nechcel vedieť, do čoho vletel druhý kandidát. Chcel iba jedno – čo najrýchlejšie odtiaľto vypadnúť.  

– A kto je vaším tretím kandidátom? – spýtal sa podráždene.  

– No, veď toto dievča. Už pár rokov mi pomáha s kadečím. Musím povedať, že je bystré.  

– Dočerta, ako môžem urobiť šéfkou dvanásťročné dievča? – oboril sa naňho Piet du Toit.  

– Štrnásťročné, – ozvalo sa dievča. – A mám odpracovaných deväť rokov.  

Po miestnosti sa šíril neznesiteľný zápach. Piet du Toit sa obával, že mu zasmradne oblek.  

– Už si vyskúšala drogy? – opýtal sa.  

– Nie, – odvetilo dievča.  

– Si tehotná?  

– Nie.  

Referent chvíľu mlčal. Rozhodne nemá chuť chodiť sem častejšie, než je nevyhnutné.  

– Ako sa voláš? – pokračoval.  

– Nombeko, – predstavilo sa dievča.  

– Nombeko a čo ďalej?  

– Mayeki, aspoň si myslím.  

Panebože, veď títo analfabeti ani nevedia, ako sa volajú! 

– Dám ti túto prácu, ak nebudeš piť, – rozhodol referent.  

– Nebudem, – prikývlo dievča.  

– Tak dobre.  

Referent sa obrátil na prepusteného šéfa.  

– Hovorili sme o troch platoch za troch kandidátov. Takže jeden plat za jedného kandidáta. Mínus jeden mesačný plat za to, že si nezohnal nikoho, iba túto dvanásťročnú.  

– Štrnásťročnú, – ohradilo sa dievča.  

Piet du Toit sa pri odchode ani nerozlúčil, osobný strážca kráčal dva kroky za ním.  

Dievča, ktoré sa práve stalo šéfkou svojho bývalého šéfa, sa mu ihneď poďakovalo za podporu a oznámilo, že ho s okamžitou platnosťou prijíma do zamestnania ako svoju pravú ruku.  

– A čo na to Piet du Toit? – začudoval sa bývalý šéf.  

– Zmeníme ti meno. Som si istá, že referent nerozozná jedného negra od druhého.  

Takto rozhodla štrnásťročná, ktorá vyzerala na dvanásť.  

* * * 

Novovymenovaná šéfka pre čistenie latrín v sowetskom sektore B nikdy nechodila do školy. To jednak súviselo s tým, že jej matka uprednostňovala iné hodnoty, a jednak s tým, že dievča prišlo na svet práve v Južnej Afrike, navyše začiatkom šesťdesiatych rokov, keď politická špička krajiny usúdila, že deti ako Nombeko vlastne nemajú hodnotu. Vtedajší predseda vlády sa preslávil rečníckou otázkou, načo majú černosi chodiť do školy, keď aj tak nie sú súci na nič iné, iba na nosenie dreva a vody.  

V tom sa však mýlil, lebo Nombeko nosila fekálie, nijaké drevo či vodu. Rovnako nemohol ani náhodou predpokladať, že to nedôchodča naozaj raz vyrastie, dospeje a bude sa stýkať s kráľmi a prezidentmi. Naháňať strach celým národom. Ovplyvňovať svetový vývoj.  

Lebo to všetko by mohla, keby nebola taká, aká bola.  

Ale bola. 

Okrem iného odmala veľmi usilovná a pracovitá. Už ako päťročná vláčila fekálie vo vedrách rovnako veľkých ako ona sama. Pri tejto drine zarobila presne toľko, koľko jej mama potrebovala, aby mohla dcéru deň čo deň požiadať o novú fľašu riedidla. Mama ju vždy prijala so slovami „ďakujem, dievčatko“, odskrutkovala uzáver a pustila sa do premáhania bolesti z toho, že ani sebe, ani svojmu dieťaťu nevie dať nijakú budúcnosť. Nombekin ocko sa v dcérinej blízkosti zdržiaval naposledy asi dvadsať minút po jej splodení.  

Ako Nombeko rástla, tak sa jej darilo vynášať denne čoraz viac vedier, takže zarobila viac než na jednu fľašu riedidla. Vďaka tomu mohla mama doplniť a skompletizovať spôsob hľadania východiska tabletkami a alkoholom. No dievča, ktoré pochopilo, že takto to ďalej nesmie pokračovať, dalo mame na výber – alebo s tým skončí, alebo zomrie.  

Mama prikývla a pochopila.  

Na pohreb prišli davy. V tých časoch sa v Sowete našlo veľa ľudí, ktorí sa v podstate venovali iba dvom činnostiam: buď sa sami pomaly pripravovali o život, alebo sa chodili lúčiť s tými, ktorým sa to práve podarilo. Keď mama odišla, Nombeko mala deväť rokov a nijakého ocka nablízku. Uvažovala, či nezačne tam, kde mama skončila, teda že si chemickou cestou zabezpečí stálu ochranu pred realitou. No keď po matkinej smrti dostala prvú výplatu, rozhodla sa, že si radšej kúpi niečo na jedenie. A keď utíšila najväčší hlad, poobzerala sa okolo seba a nahlas sa spýtala:  

– Čo tu vlastne robím?  

Nombeko si však uvedomila, že v skutočnosti nemá inú možnosť. Juhoafrický pracovný trh rozhodne nejavil záujem o desaťročných analfabetov. Ani náhodou. Pravdupovediac, v tejto časti Soweta sa vôbec nedalo hovoriť o nejakom trhu práce, teda ani o chlebodarcoch.  

Čo však fungovalo spoľahlivo, boli črevá, dokonca aj tým najodpornejším ľudským exemplárom, takže Nombeko si mohla aspoň trochu zarobiť. No a keďže mama zomrela a bola pochovaná, zárobok si mohla ponechať.  

Aby zabila čas medzi vláčením vedier, už ako päťročná ich začala počítať: 

– Jeden, dva, tri, štyri, päť... 

Postupom času si počítanie sťažovala, aby ju neomrzelo:  

– Pätnásť vedier krát tri otočky krát sedem nosičov plus jeden, ktorý nerobí nič, lebo je ožratý... to je... tristopätnásť.  

Nombekina mama si všímala predovšetkým fľašu riedidla, no napriek tomu postrehla, že jej dcéra vie spočítavať a odpočítavať. Z toho dôvodu ju v poslednom roku svojho života privolala vždy, keď sa v chatrčiach obchodovalo s tabletkami rozmanitých farieb a rozličných účinkov. Lebo zohnať päťdesiat-, sto-, dvestopäťdesiat- a päťstomiligramové tabletky nikdy nebol problém, záviselo to len od finančných možností, ibaže vtedy už išlo o vysokú matematiku. Tú však desaťročná Nombeko ovládala. Aspoň na danej úrovni a podľa miestnych potrieb.  

Jedného dňa sa náhodou ocitla v blízkosti šéfa, keď sa boril so zostavením mesačného výkazu o množstve odprataných fekálií.  

– Deväťdesiatpäťkrát deväťdesiatdva, to je... – šomral si popod nos šéf. – Kde mám kalkulačku?  

– Osemtisíc sedemsto štyridsať, – povedala Nombeko.  

– Dievča, mlč, radšej mi ju pomôž pohľadať.  

– Osemtisíc sedemsto štyridsať, – zopakovala Nombeko.  

– Čo to tu trepeš?  

– Deväťdesiatpäťkrát deväťdesiatdva je osemtisíc sedem... 

– Odkiaľ to vieš?  

– No, veď deväťdesiatpäť je o päť menej než sto, deväťdesiatdva je o osem menej, ak to takto obrátite a odrátate, vždy vyjde osemdesiatsedem. No a päťkrát osem je štyridsať. Osemdesiatsedem a štyridsať. Osemtisíc sedemsto štyridsať. 

– Ako si na to prišla? – začudoval sa šéf.  

– Neviem, – odvetila Nombeko. – Nemohli by sme sa radšej vrátiť k robote?  

V ten deň ju šéf povýšil na svoju asistentku.  

Ibaže analfabetka, ktorá vedela počítať, časom začala podliehať frustrácii, lebo ani len netušila, čo im píše vrchnosť z Johannesburgu vo všetkých tých prípisoch a dokladoch, hromadiacich sa na šéfovom stole. Sám šéf sa často boril s písmenkami. Horko-ťažko prelúskal texty v afrikánčine, ale súbežne listoval v anglickom slovníku, aby si nepochopiteľné slová aspoň ako-tak pospájal v nejakom zrozumiteľnom jazyku.  

– Čo zase chcú? – spytovala sa Nombeko.  

– Aby sme lepšie napĺňali nádoby a vrecia, – odvetil šéf. – Aspoň si to myslím. Ale možno chcú zrušiť skládku. Zatiaľ to nie je celkom jasné.  

Šéf vzdychol. Asistentka mu nevedela pomôcť. A preto si aj ona iba vzdychla.  

No a potom trinásťročnú Nombeko našťastie obťažoval jeden slizký starec. V šatni čističov latrín. Dotieravý cap sa však nedostal ďaleko, lebo ho raz-dva priviedla na iné myšlienky, keď mu do stehna vrazila nožnice.  

Nasledujúci deň sama vyhľadala chlapa, ktorý býval na druhej strane sektora B, za latrínami. S obviazaným stehnom sedel na kempingovej stoličke pred nazeleno natretou chatrčou. A na kolenách mal... knihu?  

– Čo tu chceš? – spýtal sa.  

– Ujo, tuším som si včera vo vašom stehne zabudla nožnice, tak som si po ne prišla, lebo ich potrebujem.  

– Zahodil som ich, – odvrkol chlapík.  

– V tom prípade mi dlhujete jedny nožnice, – vyhlásilo dievča. – Odkiaľ viete čítať?  

Slizký chlap sa volal Thabo a chýbala mu takmer polovica zubov. Stehno ho hrozne bolelo a nemal najmenšiu chuť konverzovať s tým zlomyseľným dievčiskom. No od jeho príchodu do Soweta sa po prvý raz niekto zaujímal o jeho knihy. Mal ich plnú chatrč, preto ho všetci naokolo potichu volali Bláznivý Thabo. Ibaže v hlase dievčaťa znel skôr závistlivý tón než posmievačný. Čo keby to nejako využil?  

– Keby si bola trochu povoľnejšia, nie taká surová, ujo Thabo by ťa kadečo naučil. Ktovie, možno by ti ukázal, ako sa čítajú písmenká a ako sa skladajú slová. Teda, ak by si bola trochu prítulnejšia.  

Nombeko ani len nepomyslela na väčšiu prítulnosť, než tomuto capovi prejavila včera v šatni. Preto odvetila, že našťastie má ešte jedny nožnice, ale veľmi rada by si ich ponechala a nevrazila ich ujovi Thabovi do druhého stehna. No ak sa ujo bude správať slušne – a naučí ju čítať –, stehno číslo dva neutrpí nijakú ujmu.  

Thabo spočiatku nepochopil. To dievčisko sa mu nebodaj opovažuje vyhrážať?  

* * * 

Nikto by to nepovedal, ale Thabo bol majetný človek.  

Narodil sa pod plachtou nákladniaka v prístave Port Elizabeth vo Východokapskej provincii. Keď mal šesť rokov, policajti mu odviedli mamu, ktorá sa už nikdy nevrátila. Otec si povedal, že chlapec je už dosť starý, aby sa o seba staral sám, hoci on s tým mal problémy ešte aj teraz.  

– Dávaj si na seba pozor, – znela otcova rada do života, potom potľapkal syna po pleci a odišiel do Durbanu, kde ho rozstrieľali pri zle naplánovanej bankovej lúpeži. 

Šesťročný chlapec žil z toho, čo si v prístave nakradol, a ak by sa náhodou dožil dospelosti, bol priam predurčený, aby sa dostal do väzenia alebo aby ho zastrelili ako jeho rodičov.  

No v slume býval dlhé roky aj istý španielsky námorník, kuchár a básnik, ktorého raz vyhodili z lode dvanásti vyhladovaní námorníci, ktorí si povedali, že na obed chcú mať poriadne jedlo, nie sonety.  

Španiel doplával na pevninu, našiel si chatrč a od toho dňa žil iba svojimi básňami a poéziou iných autorov. Časom sa mu však zhoršil zrak a vtedy si rýchlo odchytil mladého Thaba. Priučil ho umeniu čítať, a to výmenou za chlieb. Chlapec si zarábal na živobytie predčítavaním chlapovi, ktorý načisto oslepol, zosenilnel a na raňajky, obed aj večeru si najčastejšie dožičil Pabla Nerudu.  

Námorníci mali pravdu, z poézie sa nedá vyžiť. Chlapík zomrel od hladu a Thabo sa rozhodol, že zdedí všetky jeho knihy. Napokon, nikoho iného nezaujímali.  

Schopnosť čítať spôsobila, že chlapec sa v prístave pretĺkal ako príležitostný robotník. Po večeroch čítaval verše, krásnu literatúru – ale najmä cestopisy. Ako šestnásťročný objavil opačné pohlavie a to objavilo jeho, keď mal osemnásť. Lebo až v osemnástich Thabo našiel správne fungujúcu stratégiu. Jednu tretinu tvoril nahlúply úsmev, druhú tretinu vymyslené príbehy a zážitky z ciest po kontinente, kam zablúdil nanajvýš vo fantázii, a poslednú tretinu nehanebné klamstvá o večnej láske.  

Skutočný úspech však dosiahol až vo chvíli, keď k úsmevu, rozprávaniu a klamstvám pridal literatúru. Súčasťou dedičstva bola Nerudova zbierka Dvadsať milostných básní a jedna zúfalá pieseň, ktorú preložil španielsky námorník. Zúfalú pieseň Thabo jednoducho vytrhol, ale dvadsať milostných básní praktizoval s dvadsiatimi rozmanitými ženami z prístavu, takže devätnásťkrát si naozaj užil. A užil by si aj dvadsiaty, keby ten idiot Neruda nedopísal jeden verš – „už ju viac neľúbim, taká je pravda“ –, ktorý Thabo objavil, až keď bolo neskoro.  

Onedlho celá štvrť vedela, o čo Thabovi ide, lebo nemal dostatok možností ďalej sa literárne rozvíjať. Nepomohlo mu, že ešte viac naklamal o svojich zážitkoch, dokonca prekonal aj klamstvo kráľa Leopolda II., ktorý svojho času tvrdil, že domorodci v Belgickom Kongu si žijú dobre, pričom dal odrezať ruky aj nohy všetkým, ktorí odmietali pracovať zadarmo.  

No Thabo sa dočkal trestu (rovnako ako belgický kráľ, ktorý najprv prišiel o svoju kolóniu, potom prehajdákal všetky peniaze na svoju francúzsko-rumunskú favoritku a napokon zomrel). Ale najskôr ufujazdil z Port Elizabeth, zamieril na sever a skončil v Basutsku, kde vraj žijú ženy najkyprejších tvarov na svete.  

To bol dôvod, prečo tu prežil niekoľko nasledujúcich rokov, nanajvýš sa iba presťahoval trochu ďalej, ak si to vyžiadali okolnosti, ale vďaka schopnosti písať a čítať si vždy našiel prácu, až sa vypracoval na hlavného zásobovača európskych misionárov, ktorí túžili preniknúť do krajiny a k jej nevzdelaným obyvateľom.  

Hlava basutského ľudu, jeho excelencia Seeiso, nevidela dôvod, prečo by mala dať pokrstiť svoj národ, ale pochopila, že krajina sa potrebuje zbaviť všetkých bielych Holanďanov. No a keď misionári na základe Thabovej iniciatívy ponúkali zbrane za možnosť rozdávať Bibliu, výsosť po nich hneď skočila.  

Tak sa stalo, že do krajiny vpustili kňazov a diakonov, aby basutský ľud oslobodili od zla. Priniesli Bibliu, automatické zbrane a nejakú tú nášľapnú mínu.  

Zbrane udržali nepriateľov v úctivej vzdialenosti a Bibliou si kúrili premrznutí obyvatelia horských oblastí. Napokon, veď aj tak nevedeli čítať. Keď sa to dostalo do uší misionárom, zmenili stratégiu a za krátky čas vystavali množstvo kresťanských kostolov.  

Thabo sa živil ako prisluhovač kňazov a vytvoril si vlastnú formu liečiteľstva prikladaním ruky, no praktizoval ju len výnimočne a celkom tajne.  

Na poli lásky mal smolu iba raz. Stalo sa to v horskej dedine, keď vyšlo najavo, že jediný mužský člen kostolného zboru sľúbil večnú vernosť najmenej piatim z deviatich mladých speváčok. Miestny anglický pastor od začiatku podozrieval Thaba z nekalých úmyslov, lebo spievať naozaj nevedel.  

Pastor kontaktoval otcov všetkých piatich dievčat a dohodol sa s nimi na tradičnom spôsobe výsluchu podozrivého. Ten mal prebehnúť tak, že Thaba za splnu mesiaca posadia s holým zadkom na mravenisko a z piatich strán ho bodnú kopijou. 

Čakajúc na vhodné postavenie mesiaca, Thaba zatvorili do chalupy, ktorú pastor strážil nepretržite, až kým nedostal úpal a nerozbehol sa k rieke, aby spasil akéhosi hrocha. Pastor mu opatrne priložil ruku na nozdry a povedal, že Ježiš je pripravený... 

Ďalej sa nedostal. Hroch otvoril papuľu a prehryzol ho napoly.  

Po odchode pastora a strážcu v jednej osobe sa Thabovi pomocou Pabla Nerudu podarilo prehovoriť druhého strážcu, čo bola žena, aby odomkol. Tak sa mu podarilo ujsť.  

– Len ty a ja? – kričala za ním strážkyňa, keď uháňal savanou, čo mu sily stačili.  

– Už ťa viac neľúbim, taká je pravda! – zakričal jej naspäť Thabo.  

Človeku by sa mohlo zdať, že Thabo je pod ochranou Pána, lebo počas svojej dvadsaťkilometrovej nočnej prechádzky do hlavného mesta Maseru nenatrafil ani na leva, ani na geparda, ani na nosorožca, ani na nikoho iného. Tam si onedlho našiel robotu ako poradca jeho výsosti Seeisa, ktorý si ho pamätal z minulosti a privítal jeho príchod. Náčelník si síce s nadutými Britmi vyjednal samostatnosť, ale nedosiahol viditeľnejší úspech, kým sa do toho nezainteresoval Thabo a nepohrozil, že ak sa páni neprestanú vzpierať, Basutsko zváži ďalšie kroky a požiada o pomoc Josepha Mobutua v Kongu.  

Briti zostali ochromení. Josepha Mobutua? Muža, ktorý práve oznámil svetu, že si zmení meno na Najmocnejšieho Bojovníka, Ktorý Vďaka Svojej Vytrvalosti a Nezlomnej Vôli Zvíťaziť Kráča Od Víťazstva K Víťazstvu A Zanecháva Za Sebou Oheň?  

– Presne toho, – prikývol Thabo. – Je to jeden z mojich najlepších priateľov. Pre úsporu času ho však volám jednoducho Joe.  

Britská delegácia požiadala o čas na premýšľanie, počas ktorého dospela k záveru, že táto oblasť potrebuje predovšetkým pokoj a mier, nijakého najmocnejšieho bojovníka, ktorý sa rozhodol premenovať. Briti sa vrátili k rokovaciemu stolu a oznámili:  

– Berte si tú krajinu! 

Z Basutska sa stalo Lesotho, z náčelníka Seeisa kráľ Mošeše II. a z Thaba absolútny favorit jeho výsosti. Správali sa k nemu ako k členovi rodiny a odmenili ho vreckom neobrúsených diamantov obrovskej hodnoty, pochádzajúcich z miestnych nálezísk.  

Ale jedného dňa sa Thabo vyparil. Získal však nenahraditeľný dvadsaťštyrihodinový náskok, kým kráľ zistil, že jeho sestrička a drahokam jeho očí, krehká princezná Maseeiso čaká dieťa.  

Kto bol v šesťdesiatych rokoch v Južnej Afrike čierny, špinavý a takmer bezzubý, nijakým spôsobom nemohol zapadnúť do sveta bielych. Po nešťastnom incidente v bývalom Basutsku sa preto Thabo ponáhľal do Soweta, len čo najbližšiemu klenotníkovi narýchlo predal najmenší z diamantov.  

V sektore B si našiel voľnú chatrč. Nasťahoval sa do nej, viac než polovicu diamantov napchal do topánok, ktoré zakopal, a hlinu poriadne udupal. Druhá časť diamantov našla skrýšu v dierach jeho ústnej dutiny.  

Skôr než sa opäť pustil do sľubov, ktorými očaril tak veľa žien, natrel chatrč nazeleno, aby sa páčila dámam. Dokonca kúpil aj linoleum a prikryl ním hlinenú dlážku.  

Správa o jeho činoch sa sowetskými sektormi šírila ako blesk, no po istom čase Thabo radšej sám pustil do sveta vlastnú verziu, aby medzi jednotlivými avantúrami mohol nerušene vysedávať pred chatrčou a čítať.  

Okrem čítania a milostných avantúr sa venoval cestovaniu. Dva razy ročne krížom-krážom prebrázdil Afriku. To mu poskytlo nové životné skúsenosti a nové knihy.  

Vždy sa však vrátil do svojej chatrče, hoci ekonomicky bol úplne nezávislý. Najmenej polovica jeho majetku ešte vždy ležala nedotknutá asi tridsať centimetrov pod linoleom, lebo spodné zuboradie mal ešte stále v dobrom stave a nepribúdali nijaké nové diery po zuboch.  

Kým sa v sowetských chatrčiach začalo o ňom kadečo pošuškávať, prešlo niekoľko rokov. Kde berie ten bláznivý knihomoľ toľké peniaze?  

Aby sa klebety nešírili ďalej, Thabo sa rozhodol, že začne pracovať. Najbližšie zamestnanie sa mu núkalo neďaleko. Niekoľko hodín týždenne bude čistiť latríny.  

Jeho kolegami boli takmer výhradne mladí pijani bez budúcnosti. Ale aj deti. Medzi ne patrila aj trinásťročná dievčinka, ktorá Thabovi vrazila do stehna nožnice, a to len preto, že omylom otvoril inú šatňu a sprchu. V podstate sa ani tak veľmi nepomýlil, iba to dievča bolo na nesprávnom mieste. A bolo primladé. Nemalo nijaké poriadne tvary. Rozhodne nič pre Thaba, po čomsi takom by siahol iba v najväčšej núdzi.  

Rana po nožniciach bolela. A to dievča si tu teraz pokojne stálo pred jeho chatrčou a žiadalo, aby ho naučil čítať.  

– Veľmi rád by som ti pomohol, keby som ráno nemusel odcestovať, – povedal Thabo a hlavou mu preletelo, že na upokojenie situácie by bolo najlepšie, keby naozaj urobil, čo práve tvrdil.  

– Odcestovať? – spýtala sa Nombeko, ktorá za trinásť rokov života ani raz nevytiahla päty zo Soweta. – A kam?  

– Na sever, – odvetil Thabo. – A potom sa rozhodnem. 

* * * 

Kým bol Thabo na cestách, Nombeko o rok zostarla a bola povýšená. Ako šéfka sa rýchlo osvedčila. Na základe zmysluplného systému rozdelenia prideleného sektora – podľa demografie, nie podľa geografickej veľkosti či iných výmyslov – sa rozmiestnenie a čistenie latrín výrazne zefektívnilo.  

– Tridsaťpercentné zlepšenie, – pochválil ju predchodca.  

– Tridsať celých dve desatiny, – opravila ho Nombeko.  

Ponuka vyvolala dopyt a naopak. V rozpočte zostalo dosť peňazí na vytvorenie štyroch nových verejných spŕch a práčovne.  

Štrnásťročné dievča bolo neuveriteľne zdatné v každodennej verbálnej komunikácii s mužmi (všetci, ktorí ste mali možnosť rozprávať sa s čističom latrín v Sowete, dobre viete, že polovica jeho slovníka sa nedá publikovať a o druhej sa nepatrí ani len premýšľať). Nombeko mala zrejme vrodenú schopnosť používať slová a formulovať vety. No neslobodno zabudnúť, že v kúte kancelárie stál rozhlasový prijímač, ktorý Nombeko odmalička zapínala, len čo sa ocitla v jeho blízkosti. Vždy si naladila nejaký diskusný kanál a so záujmom počúvala nielen to, čo hovorili, ale aj ako.  

Vďaka rozhlasovému týždenníku Pohľad na Afriku zistila, že za Sowetom jestvuje iný svet. Pochopila, že nemusí byť krajší či dokonalejší, ale existuje, a to za hranicami Soweta.  

Napríklad sa dozvedela, že Angola získala samostatnosť. Ľavicová strana PLUA sa zlúčila s ľavicovou stranou PCA, aby spolu vytvorili hnutie MPLA, ktoré sa spolu so stranami FNLA a UNITA postaralo o to, aby portugalská vláda oľutovala, že sa vôbec niekedy pozrela na túto časť kontinentu. Mimochodom, za vyše štyristo rokov nadvlády sa jej tam neuráčilo založiť ani jedinú univerzitu.  

Analfabetka Nombeko celkom nechápala, čo znamenajú tie kombinácie písmen, ale jednoznačne viedli k zmene, a to bolo spolu s výrazom jedlo najkrajšie slovo, aké poznala.  

Raz sa dokonca opovážila pred svojimi spolupracovníkmi spomenúť, že zmena by osožila všetkým. Hneď sa však sťažovali, že ich šéfka reční o politike. Vari nestačí, že celý deň vláčia hovná, ešte musia počúvať aj toto?  

Ako šéfka čističov latrín Nombeko musela zvládať nielen svojich beznádejných kolegov, ale navyše aj referenta Pieta du Toit z Johannesburských vodární a kanalizácií. Keď sem prišiel prvý raz po jej vymenovaní, oznámil, že zo štyroch verejných zariadení zostane iba jedno, a to z dôvodu nedostatku peňazí v rozpočte.  

Nombeko sa mu pomstila milým svojským spôsobom: 

– Prejdime na inú tému. Pán referent, ako vnímate vývoj v Tanzánii? Nezdá sa vám, že socialistický experiment Juliusa Nyerereho stroskotá? Aký je váš názor?  

– Tanzánia?  

– Áno, nedostatok obilných zásob sa v tejto chvíli blíži k hodnote milión ton. Otázka znie, na koho by sa Nyerere obrátil, keby nejestvoval Medzinárodný menový fond. Alebo vnímate menový fond ako problém sám osebe?  

To sa spýtalo dievča, ktoré nikdy nechodilo do školy a nevytiahlo päty zo Soweta. Referenta, ktorý zastupoval vrchnosť. A ktorý študoval na univerzite. A nemal ani šajnu o politickej situácii v Tanzánii. Preto od začiatku rozhovoru iba bledol. Ku koncu už pripomínal kriedu.  

Pieta du Toit ponížila štrnásťročná analfabetka, ktorá navyše znosila jeho prípis o verejných záchodoch.  

– Pán referent, ako ste mysleli toto? – spýtala sa Nombeko, zvyknutá pristupovať k číslam vlastným spôsobom. – Prečo ste zdvojnásobili výsledné hodnoty?  

Analfabetka, ktorá vedela počítať.  

Nenávidel ju.  

Nenávidel ich všetkých.  

* * * 

Po niekoľkých mesiacoch sa Thabo vrátil. Ako prvé zistil, že dievča s nožnicami sa stalo jeho šéfkou. A že už prestávalo byť dievčatkom. Nadobúdalo ženské tvary.  

Polobezzubý muž zvádzal urputný vnútorný boj. Na jednej strane zápasil s rozhodnutím spoliehať sa na svoj tupý úsmev, rozprávačské schopnosti a Pabla Nerudu. Na druhej strane bolo to šéfovanie. Plus živá spomienka na nožnice.  

Thabo sa rozhodol, že bude v strehu.  

– Teraz je už naozaj najvyšší čas, aby som ťa naučil čítať, – vyhlásil.  

– Výborne! – potešila sa Nombeko. – Začneme hneď dnes po šichte. Prídeme do tvojej chatrče. Ja a nožnice.  

Thabo sa ako učiteľ naozaj vyznamenal a Nombeko ako učenlivá žiačka nesklamala. Už na tretí deň vedela pred Thabovou chatrčou paličkou maľovať do blata písmená. V čítaní postúpila až k slabikovaniu celých slov a od piateho dňa celých viet. Pravda, najprv robila veľa chýb, ale po dvoch mesiacoch sa to zmenilo.  

Cez prestávky jej Thabo rozprával o svojich zážitkoch z ciest. Nombeko rýchlo pochopila, že splieta dve tretiny básní s jednou tretinou skutočnosti, no napriek tomu sa jej to páčilo. Realita, čo ju obklopovala, bola dostatočne mizerná, takže vôbec netúžila počúvať o ďalšej biede.  

Vraj na poslednej ceste zašiel do Etiópie, aby zosadil jeho cisársku výsosť, Víťazného leva z kmeňa Júdu, Bohom vyvoleného kráľa kráľov.  

– Haile Selassie, – dodala Nombeko.  

Thabo neodpovedal, lebo radšej rečnil, než počúval.  

Príbeh o cisárovi, ktorý sa spočiatku volal Ras Tafari, z čoho vzniklo slovo rastafari a napokon rastafariánstvo, náboženstvo rozšírené po celej oblasti Západnej Indie, bol taký zložitý a vyčerpávajúci, že Thabo si ho odložil na chvíle, ktoré si budú vyžadovať nejaký nový impulz.  

Slovom, zakladateľa rastafariánstva vyhnali z cisárskeho trónu. Teraz po svete pobiehali jeho zmätení učeníci fajčiaci trávu a nevládali pochopiť, ako je možné len tak vyhnať z krajiny sľúbeného Mesiáša a vteleného Boha. Vyhnať z trónu Boha?  

Nombeko si dávala pozor, aby sa nespýtala na politické pozadie tejto drámy. V skutočnosti si bola takmer istá, že Thabo nemá o nej ani šajnu a priveľa otázok by mu pokazilo náladu.  

– Rozprávaj ďalej! – rozhodla sa, že ho radšej povzbudí.  

Podľa toho Thabo usúdil, že ich vzťah sa vyvíja správnym smerom (človek sa vie naozaj neuveriteľne mýliť). Prisunul sa k dievčaťu a pokračoval rozprávaním, ako sa cestou domov zastavil v Kinshase, kde pomohol Muhammadovi Alimu pripraviť sa na „Rachot v džungli“ – boxerský zápas v ťažkej váhe s neporaziteľným Georgeom Foremanom.  

– Bože, to je napínavé, – povedala Nombeko a pomyslela si, že ako príbeh je to naozaj zaujímavé.  

Thabo sa naširoko usmial, až sa mu čosi zablyslo medzi zvyšnými zubami. 

– Nuž, v skutočnosti ma o pomoc žiadal Neporaziteľný, ale cítil som, že... – spustil Thabo a skončil až v okamihu, keď sa knokautovaný Foreman v osemnástom kole ocitol na zemi. Po zápase Ali zo srdca ďakoval svojmu priateľovi Thabovi za neoceniteľnú pomoc a podporu.  

Mimochodom, Aliho manželka je očarujúca.  

– Aliho manželka? – začudovala sa Nombeko. – Hádam tým nechceš povedať, že... 

Thabo sa smial, až mu čosi štrkotalo v ústach, preto rýchlo zvážnel a prisunul sa ešte bližšie.  

– Nombeko, si veľmi pekná, – vyhlásil. – Oveľa krajšia než Aliho žena. Čo keby sme sa my dvaja dali dokopy? Mohli by sme spolu niekam odísť.  

Po týchto slovách jej položil ruku na plecia.  

Nombeko si povedala, že „niekam odísť“ znie lákavo. Kamkoľvek, na mieste nezáleží. Ibaže nie „spolu“ s týmto slizkým chlapom. V tej chvíli sa vyučovacia hodina skončila. Nombeko vrazila Thabovi nožnice do druhého stehna a odišla.  

Nasledujúci deň prišla za ním a vyčítala mu, že hoci nepožiadal o dovolenie, svojvoľne neprišiel do práce.  

Thabo sa bránil, že ho priveľmi bolia stehná a slečna Nombeko iste vie, čo to spôsobilo.  

To áno, ale nabudúce ho to bude bolieť ešte väčšmi, lebo najbližšie ho nepichne do niektorého stehna, ale presne medzi ne, teda ak sa ujo Thabo nezačne správať slušne.  

– Okrem toho som včera videla aj počula, čo držíš v hube. Ak sa ihneď nezačneš správať, ako treba, vykričím to celému svetu.  

Thabo sa okamžite spamätal. Veľmi dobre vedel, že keby sa o jeho diamantovom poklade dozvedelo okolie, nezostalo by mu veľa hodín života.  

– Čo odo mňa vlastne chceš? – spýtal sa plačlivým hlasom.  

– Chcem sem chodiť a učiť sa, ale tak, aby som nepotrebovala nosiť pri sebe nožnice. Lebo tie sú pre nás, ktorí máme ústa plné zubov a nie čohosi iného, naozaj drahé.  

– Nemohla by si sem jednoducho prestať chodiť? – opýtal sa Thabo. – Ak mi dáš pokoj, dostaneš diamant.  

Už neraz podplácal, ale ešte nikdy takto. Nombeko vyhlásila, že si nerobí nároky na jeho diamanty. Čo jej nepatrí, to jej nepatrí.  

Až oveľa neskôr a v úplne inom kúte sveta sa ukáže, že život býva oveľa zložitejší.  

* * * 

Irónia osudu chcela, aby Thabov život napokon zmenili dve ženy. Vyrástli v Portugalskej východnej Afrike a živobytie si zabezpečovali zabíjaním bielych farmárov, ktorých obrali ešte aj o peniaze. Táto činnosť im slušne vynášala až do vypuknutia občianskej vojny.  

Len čo krajina získala samostatnosť a dosiahla zmenu názvu na Mozambik, dostali farmári, ktorí tam ešte žili, štyridsaťosemhodinovú lehotu na opustenie územia. Dvom ženám nezostala iná možnosť, iba namiesto nich zabíjať dobre situovaných černochov. Nebol to práve najlepší obchodnícky ťah, lebo všetci černosi, ktorí ako-tak stáli za okradnutie, patrili do vládnucej marxisticko-leninskej strany. Netrvalo dlho a po ženách začali pátrať štátne úrady, naháňala ich celá obávaná polícia novej krajiny.  

Radšej teda zamierili na juhozápad. Napokon natrafili na dokonalú skrýšu: Soweto za Johannesburgom.  

Ak sa za prednosť najväčšieho chatrčového mesta Južnej Afriky pokladala možnosť, že sa v ňom stratí každý (pravda, ak bol čierny), jeho najväčším nedostatkom bola skutočnosť, že aj ten najobyčajnejší biely farmár v Portugalskej východnej Afrike mal väčší majetok než všetkých osemstotisíc obyvateľov Soweta dohromady (s výnimkou Thaba). No ženy do seba odhodlane napchali niekoľko rôznofarebných tabletiek a vydali sa na lov. Zakrátko sa dostali do sektora B a tam, za dlhým radom latrín, medzi ostatnými hrdzavohnedými chatrčami, zbadali jednu natretú nazeleno. Ten, kto si búdu na rozpadnutie nafarbí nazeleno (alebo akoukoľvek farbou), musí mať dostatok peňazí, povedali si v duchu ženy. Uprostred noci vtrhli do chatrče, Thabovi vrazili do hrude nôž a ešte ním aj pokrútili. Mužovi, ktorý zlomil toľko ženských sŕdc, jeho vlastné srdce rozfašírovali na kúsky.  

Keď naposledy vydýchol, ženy začali hľadať peniaze medzi všetkými tými prekliatymi knihami, čo sa nahromadili v chatrči. Akého blázna to vlastne zabili?  

Naveľa predsa len našli zväzok bankoviek v jednej a neskôr aj v druhej topánke. Z nepochopiteľných dôvodov si potom sadli pred chatrč, aby si ich podelili. Kombinácia tabletiek, čo pohltali a zapili pohárom rumu, spôsobila, že ženy stratili pojem o čase a priestore. S hlúpučkým úsmevom na perách tam sedeli ešte aj vo chvíli, keď sa na mieste čírou náhodou celkom netradične zjavili policajti.  

Ženy zadržali a odsúdili na tridsaťročný pobyt za mrežami juhoafrickej väznice. Bankovky, ktoré sa pokúšali prepočítať, sa zakrátko stratili vo víre policajného vyšetrovania. Thabova mŕtvola však zostala v chatrči, kde mala vyčkať do nasledujúceho dňa. V juhoafrickom policajnom zbore bol mimoriadne populárny jeden druh športu – kto nechá kolegom v nasledujúcej zmene na starosť viac mŕtvych negrov.  

Nombeko sa v noci zobudila na hluk za latrínami. Obliekla sa, odbehla ta a rýchlo pochopila, čo sa asi stalo.  

Keď policajti s vrahyňami a so všetkými Thabovými peniazmi odišli, Nombeko vošla do chatrče.  

– Bol si odporný človek, ale vedel si zábavne klamať. Budeš mi chýbať. Alebo aspoň tvoje knihy.  

Potom otvorila Thabove ústa a vybrala mu z nich štrnásť neopracovaných diamantov. Presne toľko sa ich zmestilo do dier po jeho vypadnutých zuboch.  

– Štrnásť dier, štrnásť diamantov, – usúdila Nombeko. – Ale to nie je všetko, však?  

Thabo neodpovedal. Nombeko nadvihla linoleum a začala kopať.  

– To som si mohla myslieť, – zašomrala, keď našla, čo hľadala.  

Potom priniesla vodu a handru, poumývala Thaba, vytiahla ho z chatrče a obetovala svoju jedinú plachtu, aby mala čím zakryť jeho telo. Napriek všetkému si predsa len zaslúžil trochu úcty. Nie veľa, ale aspoň toto.  

Nombeko rýchlo zašila Thabove diamanty do lemu svojho jediného kabátika, potom sa vrátila do svojej chatrče a ľahla si.  

Nasledujúci deň ráno si šéfka čističov latrín pospala dlhšie a zdržala sa. Keď napokon dosť neskoro dorazila do svojej kancelárie, našla v nej všetkých kolegov. V šéfkinej neprítomnosti si práve dožičili tretie predpoludňajšie pivo. No už po druhom sa rozhodli, že si vystačia sami, čím zo svojho kolektívu vyčlenili Indov, teda príslušníkov podradnej rasy. Najväčší špekulant z prítomných mužov bol práve v najlepšom a teraz hrdo opisoval, ako si na rozdiel od tých neschopných sám zapchal dieru na streche chatrče vlnitou papierovou lepenkou.  

Nombeko prerušila ich zábavu, pozbierala fľaše, čo nestihli vypiť, a vyhlásila, že teraz vidí, že kolegovia nemajú v hlave nič než obsah tých kadí v latríne, čo by mali vyprázdňovať. Naozaj sú až takí obmedzení a doteraz nepochopili, že hlúposť nesúvisí s rasovým pôvodom?  

Urazený špekulant odvrkol, že šéfka zrejme nemá pochopenie pre chlapov, veď po prvých sedemdesiatich piatich vedrách si potrebujú v pokoji vypiť jedno pivo, ale ani trochu sa im nežiada počúvať drísty o tom, akí sme si všetci podobní a rovní.  

Nombeko uvažovala, či mu namiesto odpovede nehodí do hlavy kotúč toaletného papiera, ale potom si povedala, že škoda papiera. Namiesto toho vydala príkaz, aby sa všetci okamžite vrátili do práce.  

Vzápätí sa pobrala do svojej chatrče a znova si položila tú istú otázku:  

– Čo tu vlastne ešte robím?  

Nasledujúci deň mala osláviť pätnáste narodeniny.  

* * * 

A v deň Nombekiných pätnástych narodenín sa mal konať aj dlho naplánovaný rozhovor o rozpočte s referentom Pietom du Toitz Johannesburských vodární a kanalizácií. Tentoraz sa naň starostlivo pripravil. Dopodrobna si naštudoval všetky výpočty a údaje. No veď on teraz ukáže tej dvanásťročnej sopľani!  

– Sektor B prekročil rozpočet o jedenásť percent, – povedal Piet du Toit a zagánil na Nombeko spoza okuliarov, ktoré vlastne nepotreboval, ale robili ho starším.  

– Sektor B nič neprekročil, – odvetila Nombeko.  

– Ak hovorím, že sektor B prekročil rozpočet o jedenásť percent, tak je to tak, – odvrkol Piet du Toit.  

– A keď poviem, že pán referent sa prepočítal, potom je to tiež tak. Dajte mi pár sekúnd, – Nombeko vytrhla Pietovi du Toit z ruky kalkulačku, rýchlo prebehla pohľadom jeho výpočty, ukázala na riadok číslo dvadsať a povedala:  

– Úspora, ku ktorej som sa dopracovala, sa prejavuje v podobe nadbytočných zásob. Ak ju priradíte k úsporám pri skutočných, nie tabuľkových cenách, zistíte, že vás nemusí strašiť nijakých jedenásť percent. Navyše ste si tu poplietli plus a mínus. Keby sme išli podľa vás, pán referent, potom sme rozpočet nedočerpali o jedenásť percent. Mimochodom, to je rovnaký nezmysel.  

Piet du Toit sa zapýril. To dievča vari nechápe, kde je jeho miesto? Ako by to vyzeralo, keby si hocikto dovolil určovať, čo je správne a čo nie? To dievčisko nenávidel oveľa väčšmi než doteraz, ale nenachádzal nič, čo by mohol povedať. Nakoniec sa odhodlal:  

– Pomerne veľa sme o tebe diskutovali.  

– Aha, – odvetila Nombeko.  

– Zhodli sme sa, že nie si schopná spolupracovať.  

Nombeko pochopila, že je na najlepšej ceste skončiť ako jej predchodca. Vyhodia ju.  

– Aha, – zopakovala.  

– Obávam sa, že ťa musíme preradiť na tvoju bývalú pozíciu.  

To bolo oveľa viac, než ponúkli jej predchodcovi. Nombeko si pomyslela, že referent má dnes zrejme dobrú náladu.  

– Aha, – povedala znova.  

– Okrem aha nevieš povedať nič? – naštval sa Piet du Toit.  

– Nuž, samozrejme, mohla by som pánovi referentovi povedať, že pán Piet du Toit je poriadny idiot, ale kým by to pochopil, iba by som sa zbytočne natrápila. To ma naučili roky práce medzi čističmi latrín. Lebo aj tu sú idioti, to by ste mali vedieť, pán du Toit. Lepšie urobím, ak odtiaľto odídem, aby som sa už nemusela pozerať na pána du Toit, – usúdila Nombeko a presne to aj urobila.  

Svoj prejav vychrlila takou rýchlosťou, že Piet du Toit naň stihol zareagovať, až keď dievča zmizlo. Ani nepomyslel na to, aby ho teraz naháňal medzi chatrčami. Čo sa jeho týka, nech sa len pokojne skrýva medzi odpadkami, kým tú drzaňu nepripraví o život tuberkulóza, drogy alebo niektorý z tunajších analfabetov.  

– Fuj, – odpľul si Piet du Toit a kývol osobnému strážcovi, ktorého mu platil otecko.  

Najvyšší čas vrátiť sa do civilizácie.  

Po tomto rozhovore s referentom sa ako dym rozplynulo nielen miesto šéfa, ale aj robota. A tým aj Nombekina posledná výplata.  

Plecniak s jej zanedbateľným majetkom bol zbalený. Mala v ňom šaty na jedno prezlečenie, tri z Thabových kníh a dvadsať prúžkov sušeného antilopieho mäsa, čo si práve kúpila za posledné peniaze.  

Knihy mala prečítané, poznala ich naspamäť. No stále na nich bolo čosi sympatické. Ako na kolegoch čističoch latrín. Približne. Ibaže naopak.  

Nastal večer, ochladilo sa. Nombeko si obliekla svoj jediný kabátik. Ľahla si na svoj jediný matrac a prikryla sa jedinou dekou (jedinú plachtu použila na zakrytie mŕtvoly). Ráno odtiaľto odíde.  

Odrazu presne vedela kam.  

Včera o tom mieste čítala v novinách. Musí sa dostať na Andries Street číslo 75 v Pretórii.  

Do Národnej knižnice.  

Pokiaľ vedela, čierni tam nemali zakázaný vstup, takže pri troche šťastia sa dostane dovnútra. Netušila, čo urobí potom, keď sa nadýcha tamojšieho vzduchu a pokochá sa pohľadom. No na začiatok by stačilo aj to. Akosi cítila, že literatúra ju povedie ďalej.  

S touto myšlienkou posledný raz zaspala v chatrči, ktorú pred piatimi rokmi zdedila po matke. Usmievala sa.  

To sa nestalo nikdy predtým.  

Len čo svitlo, vydala sa na cestu. Pred sebou mala dlhú púť. Jej prvá vychádzka za hranice Soweta merala deväťdesiat kilometrov.  

Presne po šiestich hodinách, po dvadsiatich šiestich z deväťdesiatich kilometrov, sa Nombeko dostala do centra Johannesburgu. A to bol celkom iný svet! Už len to, že väčšina ľudí okolo nej boli bieli a až zarážajúco podobní na Pieta du Toit! Nombeko sa zvedavo obzerala okolo seba. Všade samé neónové reklamy, hustá doprava a hrozný hluk. K tomu nablýskané modely áut, o akých sa jej nikdy ani nesnívalo. Trochu sa otočila, aby lepšie videla, a vtom zbadala jedno z nich, ako sa na ňu rúti po chodníku.  

Nombeko si stihla pomyslieť, že to auto je prekrásne.  

No nestihla uskočiť.  

* * * 

Inžinier Engelbrecht van der Westhuizen strávil popoludnie v bare hotela Hilton Plaza na Quartz Street. Potom nasadol do svojho nového auta Opel Admiral a vyrazil na sever.  

No nie je a nikdy ani nebolo ľahké šoférovať s litrom koňaku v tele. Inžinier sa dostal iba po najbližšiu križovatku, potom s oplom vyletel na chodník a – dočerta! – nezrazil náhodou nejakého prismudnutého? 

Dievča pod kolesami inžinierovho auta sa volalo Nombeko a donedávna bolo čističkou latrín. Na svet prišlo pred pätnástimi rokmi a jedným dňom v plechovej búde v najväčšom chatrčovom meste Južnej Afriky. Obklopené alkoholom, riedidlom a tabletkami bolo odsúdené na krátky život a pomalé umieranie v blate pri latrínach sowetského sektora B.  

Lenže Nombeko sa ako jedna z mála vzoprela. Opustila svoju chatrč, aby sa do nej už nikdy nevrátila.  

S týmto odhodlaním sa dostala iba do centra Johannesburgu, kde sa ocitla pod kolesami nového auta Opel Admiral.  

A toto má byť všetko? spýtala sa v duchu, skôr než upadla do bezvedomia.  

Nuž, to veru nie.  

Koniec ukážky