Start

Michael Hjor th & Hans Rosenfeldt

DET FÖRDOLDA

Copyright © Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt 2010

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2015 by Peter Tkačenko

Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4514-3

Tento príbeh je vymyslený. Mená, postavy, miesta a udalosti sú výsledkom predstavivosti autorov alebo sú použité vo vymyslených súvislostiach. Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami a miestami, so žijúcimi či s mŕtvymi ľuďmi je čisto náhodná.

PRVÁ KAPITOLA

Nie je vrah.

Opakoval si tie slová, zatiaľ čo dolu svahom vliekol mŕtve telo chlapca: Nie som vrah.

Vrahovia sú zločinci. Vrahovia sú zlí. Ich dušu pohltila temnota a oni sa z rôznych dôvodov čiernote poddali, privítali ju a otočili sa svetlu chrbtom. On nie je zlý.

Naopak.

Nepodal nedávno jasný dôkaz, že presný opak je pravda? Neodsunul vlastné city takmer bezvýhradne bokom v záujme iných? Nastaviť druhé líce – práve to urobil. Či nie je jeho prítomnosť na tomto mieste, v tomto močarisku na konci sveta s mŕtvym chlapcom ďalší dôkaz, že chcel urobiť správnu vec? Že ju musel urobiť? Že sa už nikomu neotočí chrbtom? Muž zastal a zhlboka si vydýchol. Chlapec síce nemal až toľko rokov, ale bol ťažký. Svalnatý. Veľa času trávil v telocvični. Ostával však už iba kúsok cesty. Muž chytil chlapca za nohavice, pôvodne boli biele, no v tme vyzerali takmer čierne. Chlapec silno krvácal.

Áno, zabiť ho bolo nesprávne. Piate prikázanie: Nezabiješ. Existujú však výnimky. Biblia na mnohých miestach v skutočnosti zabitie ospravedlňuje. Nesprávne môže byť správne. Nič nie je nespochybniteľne dané.

A čo ak dôvod zabitia nie je sebecký? Čo ak strata jedného ľudského života znamená záchranu iných? Dá im šancu. Dá im život. V takom prípade sa zabitie určite nemôže považovať za zlé. Ak pohnútky boli ušľachtilé.

Muž sa zastavil pri tmavej vode jazierka. Inokedy bolo hlboké asi meter, lenže po nedávnom daždi zem nasiakla vodou, takže pripomínalo malé jazero uprostred zarastených močarísk.

Muž sa nahol dopredu a chytil chlapca za rukávy trička. S výraznými ťažkosťami sa mu podarilo dostať telo do polostoja. Na okamih sa zahľadel chlapcovi priamo do očí. Aká bola jeho posledná myšlienka? Mal na ňu vôbec čas? Uvedomil si, že čoskoro zomrie? Zamyslel sa prečo? Spomenul si na veci, ktoré počas krátkeho života nemal čas urobiť, alebo na tie, ktoré stihol vykonať?

Bolo to jedno.

Prečo sa takto mučil – viac než bolo nevyhnutné? Nemal na výber.

Nemohol ich zradiť. Druhý raz už nie.

A predsa zaváhal. Nie, nepochopili by to. Neodpustili by mu. Nenastavili by druhé líce, ako to urobil on.

Potisol telo a to s hlasným šplechnutím dopadlo na hladinu. Muž sa vyľakal, na tento zvuk v temnom tichu nebol pripravený.

Chlapcovo telo sa ponorilo pod hladinu a zmizlo.

Muž, ktorý nebol vrah, sa pobral naspäť k autu zaparkovanému na úzkej lesnej cestičke a potom zamieril domov.

„Västeråska polícia, pri telefóne Klara Lidmanová.“

„Chcem nahlásiť, že sa mi stratil syn.“

Žena takmer akoby sa ospravedlňovala, akoby si nebola celkom istá, či zavolala na správne číslo, alebo akoby ani nečakala, že jej budú veriť.

Rozhovor sa síce nahrával, ale Klara Lidmanová sa aj tak načiahla po notes.

„Môžete mi, prosím, povedať svoje meno?“

„Erikssonová, Lena Erikssonová. Môj syn sa volá Roger. Roger Eriksson.“

„A koľko má váš syn rokov?“

„Šestnásť. Nevidela som ho od včerajšieho popoludnia.“

Klara si zaznamenala vek a uvedomila si, že to bude musieť ohlásiť, aby sa konalo okamžite. Samozrejme, ak sa naozaj stratil.

„Odkedy presne?“

„Zdrhol o piatej.“

Dvadsaťdva hodín. Pri hľadaní nezvestného je to veľmi dôležitých dvadsaťdva hodín.

„Viete, kam šiel?“

„Áno, za Lisou.“

„Kto je Lisa?“

„Jeho frajerka. Dnes som jej telefonovala, povedala mi, že od nej odišiel včera v noci zhruba o desiatej.“

Klara preškrtla „dvadsaťdva“ a napísala „sedemnásť“.

„Kam sa vybral potom?“

„To nevie. Myslela si, že ide domov. Lenže domov neprišiel. Celú noc sa neukázal. A skoro už je za nami ďalší deň.“

A ozvala si sa až teraz, pomyslela si Klara. Zdalo sa jej, že žena na druhom konci linky neznie ktovieako rozrušene. Skôr pokorne. Rezignovane.

„Ako sa Lisa volá priezviskom?“

„Hanssonová.“

Klara si zaznamenala meno.

„Má Roger mobilný telefón? Pokúšali ste sa mu dovolať?“

„Áno, ale nezdvíha.“

„A nemáte predstavu, kam mohol ísť? Nezostal na noc s kamarátmi alebo niečo podobné?“

„Nie, bol by mi zatelefonoval.“

Lena Erikssonová sa na chvíľu odmlčala. Klara si myslela , že ju zradil hlas, no keď začula, ako sa nadychuje, uvedomila si, že žena si poriadne potiahla z cigarety. Vzápätí začula, ako vyfukuje dym.

„Jednoducho zmizol.“

DRUHÁ KAPITOLA

Ten sen sa mu vracal každú noc. Nedal mu pokoja.

Vždy ten istý sen, a spôsoboval mu rovnaký strach. Dráždil ho. Privádzal ho do šialenstva. Sebastian Bergman nebol malý chlapec. Vedel lepšie než hocikto iný, čo znamenajú sny. Lepšie než ktokoľvek iný by mal byť schopný povzniesť sa nad tieto dozvuky minulých horúčok. Lenže nech bol akokoľvek pripravený, akokoľvek si uvedomoval skutočný význam toho sna, stále ho pohlcoval. Akoby uviazol medzi významom sna, ktorý poznal, a skutočným svetom a nevedel sa medzi nimi pohybovať.

4.43 nadránom.

Vonku sa začalo rozvidnievať. Sebastian mal sucho v ústach. Nekričal náhodou? Asi nie, v opačnom prípade by sa žena po jeho boku zrejme bola zobudila. Ticho dýchala, cez dlhé vlasy jej presvital prsník. Sebastian bezmyšlienkovito zapukal dlhými prstami – vždy, keď sa mu prisnil tento sen, budil sa so stuhnutou pravou rukou. Pokúsil sa spomenúť si na meno ženy vedľa seba.

Katarina? Karin?

Určite to v priebehu večera spomenula.

Kristina? Karolin?

Niežeby na tom ktovieako záležalo, nemal v úmysle sa s ňou ešte niekedy stretnúť, ale hrabanie sa vo vlastnej pamäti mu pomáhalo odohnať posledné zvyšky sna, ktorý akoby sa zubami-nechtami držal jeho zmyslov.

Ten sen ho prenasledoval vyše päť rokov. Ten istý sen, tie isté obrazy každú noc. Celé jeho podvedomie bolo ako na ihlách a zaoberalo sa tým, s čím si cez deň nedokázal poradiť.

Ako sa vyrovnať s vinou.

Sebastian pomaly vstal z postele, a keď si bral oblečenie zo stoličky, kam ho odložil pred niekoľkými hodinami, potlačil zívnutie. Pri obliekaní sa bez záujmu obzeral po izbe: posteľ, dve biele vstavané skrine, jedna so zrkadlom na dverách, jednoduchý biely nočný stolík z Ikey, na ňom budík a časopis, stolček s fotografiou dieťaťa, o ktoré sa starala každý druhý týždeň, a ešte zopár drobností. Nič nehovoriace odtlačky na stenách, o ktorých by realitný agent bezpochyby povedal, že majú farbu kapučína, ale v skutočnosti boli špinavo béžové. Spálňa bola presne taká istá ako sex, ktorý v nej absolvoval: bez nápadu a zľahka nudný, ale účel splnil. Ako obyčajne. Bohužiaľ, uspokojenie netrvalo dlho.

Sebastian zavrel oči. Toto bola vždy tá najboľavejšia chvíľa. Prechod do reality. Emocionálna vývrtka. Dobre to poznal. Sústredil sa na ženu v posteli, najmä na jej viditeľnú bradavku. Ako sa to volá?

Vedel, že sa jej predstavil, keď kúpil drinky. Tak to robieval vždy. Nie, keď sa opýtal, či je miesto vedľa nej voľné, ani keď sa spýtal, či jej môže niečo objednať a čo by to malo byť. Až keď pred ňu položil pohár.

„Mimochodom, ja som Sebastian.“

Čo odvetila? Niečo, čo sa začínalo na K, tým si bol viac-menej istý. Zapol si opasok. Pracka ticho, kovovo cvakla.

„Odchádzaš?“ spýtala sa ospanlivým hlasom a pohľadom hľadala hodiny.

„Áno.“

„Myslela som si, že sa spolu naraňajkujeme. Koľko je hodín?“

„Bude päť.“

Žena sa oprela o lakeť. Koľko mohla mať rokov? Štyridsať? Odhrnula si z nosa prameň vlasov. Ospanlivosť ustupovala a vo vedomí sa jej usídľovala informácia, že ráno, ktoré si predstavovala, sa neuskutoční. Nebudú spolu raňajkovať a pritom čítať noviny a klebetiť, nepôjdu spolu na nedeľnú prechádzku. Nech jej narozprával čokoľvek, nechcel ju lepšie spoznať a určite jej nezavolá.

To jej bolo jasné. Takže sa len rozlúčil.

„Tak sa maj.“

Sebastian sa ju ani nepokúšal osloviť menom. Nebol si už istý ani len tým, či sa začínalo na K.

Tichá ulica sa kúpala v prvých ranných lúčoch. Predmestie spalo a každý zvuk akoby bol stlmený, ani čo by nikto nechcel prebudiť ostatných. Ešte aj premávka na Nynäsvägane obďaleč ako keby pokorne ubrala z hlasitosti. Sebastian zastal pred značkou na križovatke: Varpavägen. Kdesi v Gubbängene. Domov to mal poriadne ďaleko. Premáva metro takto skoro ráno? V noci šli k nej taxíkom. Cestou sa zastavili vo večierke kúpiť chlieb na ranné toasty, spomenula si totiž, že sa jej minul. Zostane predsa na raňajky, no nie? Kúpili chlieb a džús, on a... Doriti, aké to bolo otravné. Ako sa, dopekla, volala? Sebastian sa vybral po opustenej ulici.

Nech sa volala akokoľvek, ublížil jej.

O štrnásť hodín bude na ceste do Västeråsu, aby pokračoval v tom istom. Hoci nie celkom: už nemohol ubližovať tej žene vo Västeråse.

Začalo pršať.

Aké hnusné ráno. V Gubbängene.

TRETIA KAPITOLA

Všetko bolo nahovno. Inšpektorovi Thomasovi Haraldssonovi čvachtalo v topánkach, z vysielačky sa nik neozýval a zvyšok pátracej skupiny sa kdesi stratil. Slnko mu svietilo priamo do tváre, takže si musel tieniť oči, aby sa nepotkýnal o kríky a korene vytŕčajúce z močaristej pôdy. V duchu zaklial a pozrel sa na hodinky. Približne o dve hodiny sa Jenny v nemocnici začne obedná prestávka. Nasadne do auta, odvezie sa domov a bude dúfať, že to stihne aj on. Nemal však najmenšiu nádej. Bude totiž trčať v tomto posranom lese.

Haraldssonova ľavá topánka sa zaborila hlbšie. Pocítil, ako jeho ponožky nasávajú chladnú vodu. Vo vzduchu voňal začiatok teplej jari, lenže vodu naďalej držala zima v ľadovom zovretí. Striaslo ho a vzápätí sa mu podarilo vyslobodiť si nohu a nájsť pre ňu pevnú pôdu.

Rozhliadol sa navôkol. Východ by mal byť tamtým smerom. Dobre vidí? Sú to vojaci? Alebo skauti? Hoci bolo možné, že chodil dokola a už vonkoncom nevedel, kde je sever. Neďaleko zbadal kopček a uvedomil si, že tam nájde suchú pôdu, kúsok raja v tomto premočenom pekle. Vybral sa tým smerom. Znova mu zapadla noha. Tentoraz pravá. Bohovské.

Za všetko mohla Hanserová. Nestál by tu zmáčaný po kolená, keby si Hanserová nepotrebovala dokazovať silu a schopnosť konať rozhodne. Ibaže ona práve to potrebovala, pretože v jadre nebola policajtka. Patrila k tým vyštudovaným právničkám, čo sa votrú do fachu a obsadia vedúci flek bez toho, aby si najprv zašpinili ruky – alebo, ako v Haraldssonovom prípade, zamočili nohy.

Nie, keby akciu viedol Haraldsson, všetko by sa robilo úplne inak. Pravda, chalan zmizol v piatok a podľa predpisov mali zväčšovať prehľadávanú oblasť, najmä ak ktosi v priestore Listakärru v ten víkend nahlásil, že pozoroval „nočné aktivity“ a „svetlá v lese“. Lenže Haraldsson zo skúsenosti vedel, že sa márne namáhajú. Chalan išiel do Štokholmu a rehoce sa na utrápenej matke. Má šestnásť. Presne toto šestnásťroční chalani robia. Smejú sa na vlastnej matke.

Hanserová.

Čím bol Haraldsson premočenejší, tým väčšmi ju neznášal. Predstavovala to najhoršie, čo ho mohlo postretnúť. Mladá, atraktívna, úspešná, politicky uvedomelá; reprezentantka novej, modernej polície.

Postavila sa mu do cesty. Keď vo Västeråse prvý raz viedla poradu, Haraldsson si uvedomil, že jeho kariéra so škripotom zastala na mieste. Požiadala o vedúce miesto. A dostala ho. Teraz bude šéfovať najmenej päť rokov. Jeho päť rokov. Uchmatla mu rebrík, po ktorom mal stúpať hore. Namiesto toho jeho kariéra prešľapovala na mieste a cítil, že je len otázkou času, kedy začne klesať. Bolo takmer symbolické, že sa po kolená brodil v smradľavom bahne v lese desať kilometrov od Västeråsu.

Ráno dostal esemesku naťukanú veľkými písmenami: DNES MOJKACI OBED. Znamenalo to, že Jenny príde cez obednú prestávku domov, aby mali sex, ďalšie kolo až dve ich čakali večer. Takto teraz plynuli ich dni. Jenny si vzala do hlavy, že sa im podarí prekonať doterajšie neúspechy a splodia dieťa. Spolu s lekárom vypracovali harmonogram, kde boli zaznačené dni, keď bola pravdepodobnosť počatia najvyššia. Dnes mal byť jeden z optimálnych dní. Preto tá esemeska. Haraldsson mal zmiešané pocity. Na jednej strane oceňoval, že ich sexuálny život v ostatnom čase zaznamenal nárast frekvencie o niekoľko sto percent. Že Jenny naňho mala stále chuť. Zároveň však akosi tušil, že v skutočnosti nechcela jeho. Chcela jeho spermie. Keby tak zúfalo netúžila po dieťati, nikdy by jej ani na um nezišlo chodiť domov cez obednú prestávku kvôli rýchlovke. Mal z toho pocit, akoby boli v chovnej stanici. Len čo sa vajíčko vydalo na cestu do maternice, správali sa ako králiky. Popravde, medzitým vlastne tiež, pre istotu. Ale už dávno nie pre radosť, z náklonnosti. Kam sa podela vášeň? Túžba? Teraz Jenny príde domov a nenájde ho. Možno jej mal zavolať a spýtať sa, či si to môže pred odchodom do práce urobiť sám, vystriekať sa do zaváraninovej fľaše a nechať jej to v chladničke. Bohužiaľ si nebol istý, či by to odmietla ako absurdný nápad.

Začalo sa to minulú sobotu. Asi o tretej popoludní na polícii vo Västeråse prijali hovor na núdzovej linke. Ozvala sa matka, ktorej sa stratil šestnásťročný syn. Keďže v prípade figurovalo dieťa, dostal najvyššiu prioritu. Presne v súlade s predpismi.

Bohužiaľ, prednostná správa ležala na stole až do nedele, keď oslovili hliadku, aby sa tým zaoberala. Výsledkom bolo, že približne o štvrtej popoludní navštívili matku dvaja uniformovaní policajti. Znova si zapísali okolnosti prípadu, a keď odchádzali zo služby, zápis odovzdali na stanici. Až do tejto chvíle sa vo vyšetrovaní neurobilo nič, ak, pravda, nerátame skutočnosť, že vznikli dve úhľadné, identické správy o tom istom zmiznutí. Obe s označením NAJVYŠŠIA PRIORITA.

Až v pondelok ráno, keď bol Roger Eriksson nezvestný už päťdesiatosem hodín, si policajt v službe všimol, že s prípadom sa ešte ani nepohlo. Žiaľ, veľa času zabralo odborové stretnutie týkajúce sa návrhu Národnej policajnej správy na nové uniformy a prípad sa dostal Haraldssonovi do rúk až v pondelok popoludní. Keď si všimol dátum ohlásenia, ďakoval šťastným hviezdam, že sa hliadka v nedeľu zastavila u Leny Erikssonovej. Nebolo treba vešať jej na nos, že policajti iba nanovo vyplnili hlásenie. Nie, vyšetrovanie sa začalo v nedeľu, zatiaľ však neprinieslo žiadne výsledky. Tejto verzie sa mienil držať.

Haraldsson si uvedomil, že kým osloví Lenu Erikssonovú, mal by mať v rukách aspoň nejaké čerstvé informácie, takže sa rozhodol zavolať Rogerovej priateľke Lise Hanssonovej, ibaže bola v škole.

Pozrel sa na policajné záznamy Leny a Rogera. Roger mal na rováši zopár drobných krádeží v obchode, ale posledný záznam pribudol niekedy pred rokom a spájať ho so zmiznutím by bolo náročné. Matkin register bol čistý. Haraldsson zatelefonoval na miestny úrad a zistil, že Roger chodí na Palmlövske gymnázium.

To nie je dobré, pomyslel si.

Palmlövske gymnázium bola súkromná stredná škola s internátom, a pokiaľ ide o výsledky študijných testov, patrila medzi najlepšie v krajine. Tamojší študenti boli nadaní, vysoko motivovaní a mali bohatých rodičov. Rodičov s konexiami. Keď sa takí rodičia dozvedia, že polícia pri hľadaní ich syna ani na tretí deň nezaznamenala žiadny pokrok, budú sa dožadovať obetného baránka. Haraldsson sa rozhodol, že všetko ostatné odloží na vedľajšiu koľaj. Jeho kariéra sa zasekla na mieste a bolo by hlúpe zbytočne riskovať.

Celé popoludnie preto makal. Zašiel do školy. Keď sa riaditeľ gymnázia Ragnar Groth a triedna učiteľka Beatrice Strandová dozvedeli, že Roger zmizol, tlmočili Haraldssonovi svoje znepokojenie a údiv, nemali mu však ako pomôcť. Nevšimli si nič nezvyčajné. Roger sa správal ako vždy, chodil do školy, v piatok popoludní absolvoval dôležitú skúšku zo švédčiny a podľa spolužiakov mal po nej dobrú náladu.

Haraldsson zastihol Lisu Hanssonovú, ktorá ako posledná v piatok v noci videla Rogera. Navštevovali ten istý ročník a Haraldssonovi ktosi ukázal, kde sedí v školskom bufete. Bolo to pekné, no inak celkom obyčajné dievča. Rovné plavé vlasy mala stiahnuté dozadu a zopnuté jednoduchou sponkou. Modré oči, žiaden mejkap. Keď si prisadol oproti, jej biela, takmer po krk zapnutá blúzka pod vestou mu pripomenula návštevy kostola. Alebo to dievča zo seriálu Biely kameň, ktorý dávali v telke, keď bol mladý. Spýtal sa, či nechce niečo na pitie alebo na jedenie. Pokrútila hlavou.

„Povedz mi o piatku, keď bol Roger u teba.“

Lisa sa naňho zahľadela a zľahka pokrčila plecami.

„Prišiel okolo pol šiestej, sedeli sme v mojej izbe a pozerali televízor, a potom okolo desiatej išiel domov. Teda, aspoň vravel, že ide domov.“

Haraldsson prikývol. Štyri a pol hodiny zavretí v izbe. Dvaja šestnásťroční pubertiaci. A že pozerali televízor. Dobrý pokus. Alebo mal vzhľadom na vlastné správanie pokrivenú optiku? Kedy naposledy strávili s Jenny večer pozeraním televízora? Bez rýchlovky cez reklamy? Už sú to mesiace.

„Takže sa nič iné nestalo? Nepohádali ste sa, ani ste nemali nejaké nezhody?“

Lisa pokrútila hlavou. Škrabala sa na takmer neexistujúcom nechte na palci. Haraldsson si všimol, že má zapálené lôžko.

„Zmizol už niekedy predtým?“ Lisa opäť pokrútila hlavou.

„Pokiaľ viem, tak nie, ale nechodíme spolu dlho. Ešte ste sa nerozprávali s jeho matkou?“ Haraldsson sa na okamih zľakol, že ho Lisa obviňuje, vzápätí si však uvedomil, že to tak, samozrejme, nie je. Aj to mala na svedomí Hanserová. Kvôli nej začal pochybovať o svojich schopnostiach.

„Moji kolegovia sa s ňou rozprávali, ale musíme sa vypytovať všetkých. Aby sme mali prehľad.“ Haraldsson si odkašľal. „Aký bol Rogerov vzťah k matke? Mali problémy?“

Lisa pokrčila plecami. Haraldsson mal pocit, že jej skromný repertoár sa obmedzuje na krútenie hlavou a krčenie plecami.

„Hádali sa?“

„Myslím, že áno. Občas. Nepáči sa jej naša škola.“

„Táto škola?“ Lisa prikývla.

„Podľa nej je to snobáreň.“

Tak to sa teda nemýli, pomyslel si Haraldsson.

„Býva Rogerov otec v meste?“

„Nie. Neviem, kde býva. A nie som si istá, či to vie Roger. Vôbec o ňom nehovorí.“

Zaujímavé. Haraldsson si to poznamenal. Možno sa syn vybral pátrať po svojich koreňoch. Chcel sa porozprávať s otcom. Pred matkou to tajil. Prihodili sa už zvláštnejšie veci.

„Čo sa s ním podľa vás stalo?“

Lisina otázka pretrhla Haraldssonovi niť myšlienok. Pozrel sa na ňu a až teraz si všimol, že má slzy na krajíčku.

„Neviem,“ odvetil. „Ale predpokladám, že sa objaví. Možno si len odskočil do Štokholmu alebo podobne. Malé dobrodružstvo. Niečo také.“

„Prečo by to robil?“

V tvári mala spýtavý výraz. Na perách bez rúžu sa jej prichytil kúsok odhryznutého nenalakovaného nechta. Nie, slečinka svätuškárka asi nepochopí prečo, ale čoraz väčšmi bol presvedčený, že chlapec utiekol z domu.

„Občas človek urobí čosi, čo sa mu jednoducho vidí ako dobrý nápad. Som si istý, že sa ukáže.“ Haraldsson sa na Lisu povzbudzujúco usmial, no podľa jej výrazu videl, že to nezabralo. „Sľubujem,“ dodal.

Než odišiel, požiadal Lisu o zoznam Rogerových priateľov a ľudí, s ktorými sa stýkal. Lisa dlho sedela a premýšľala, potom čosi napísala a podala mu papier s dvoma menami: Johan Strand a Erik Heverin. Osamelý chlapec, skonštatoval Haraldsson. Osamelí chlapci utekajú.

Keď si Thomas Haraldsson v pondelok po návšteve školy sadol do auta, napriek všetkému bol s popoludním celkom spokojný. Pravda, rozhovor s Johanom Strandom nepriniesol nič nové. Johan naposledy videl Rogera v piatok v škole po skončení vyučovania. Pokiaľ vedel, Roger sa večer chystal k Lise. Nemal predstavu, kam by sa mohol vybrať potom. Erik Heverin bol dlhodobo uvoľnený z vyučovania, pretože na šesť mesiacov odišiel na Floridu. Bol tam už sedem týždňov. Jeho matka dostala v Amerike prácu konzultantky a celá rodina šla s ňou. Niekto sa má, vravel si Haraldsson a pokúšal sa spomenúť si na exotické destinácie, kam ho zavialo jeho zamestnanie. Vybavil sa mu akurát seminár v Rige, lenže vtedy mal črevnú chrípku a pred očami mal hlavne modré plastové vedro, zatiaľ čo jeho kolegovia sa ako na potvoru bohovsky bavili.

Napriek tomu bol Haraldsson viac-menej spokojný. V ohni mal niekoľko želiezok a, predovšetkým, dozvedel sa o možnom konflikte medzi matkou a synom, čo naznačovalo, že prípad každú chvíľu prestane byť predmetom policajného vyšetrovania. Keď matka nahlásila zmiznutie syna, nepovedala, že „zdrhol“? Veruže povedala. Haraldsson si spomenul, že keď si prehrával pásku so záznamom, práve tieto slová ho zaujali. Jej syn sa v skutočnosti „nestratil“ ani „nezmizol“ – on „zdrhol“. Nenaznačovalo to, že z domu odišiel v zlom? Tresnutie dverami, zľahka rezignovaná matka. Haraldsson si tým bol čoraz istejší: chlapec je v Štokholme a rozširuje si obzory.

Povedal si, že neuškodí, ak sa poobšmieta v okolí domu, kde býva Lisa, a popýta sa na Rogera. Išlo mu o to, aby si ho svedkovia pamätali, pre prípad, že by sa niekto začal zaujímať, ako prebiehalo vyšetrovanie. Pri troche šťastia dokonca niekto mohol vidieť Rogera cestou do centra mesta alebo na stanicu. Potom zájde za jeho matkou a trochu na ňu pritlačí, aby sa dozvedel, nakoľko vážne boli ich spory. Dobrý plán, usúdil a naštartoval auto.

Zazvonil mu mobil. Úchytkom sa pozrel na displej a na okamih ho zamrazilo. Hanserová.

„Čo, doriti, chce?“ zašomral si pod nos a vypol motor. Nemal by ten hovor ignorovať? Bolo to lákavé, ale možno mu chcela oznámiť, že chlapec sa vrátil. Ak áno, Haraldsson mal od začiatku pravdu. Prijal telefonát. Rozhovor trval len osemnásť sekúnd a za ten čas Hanserová povedala presne päť slov.

„Kde si?“ boli prvé dve.

„V aute,“ odvetil Haraldsson popravde. „Odchádzam z jeho školy. Rozprával som sa s učiteľmi a s jeho frajerkou.“

Haraldssona neuveriteľne naštvalo, keď si uvedomil, že sa stavia do obrannej pozície. Hlas mal mierne poddajný, o čosi vyššie položený ako obyčajne. Dočerta, veď všetko urobil presne tak, ako mal.

„Okamžite sa vráť.“

Haraldsson jej chcel vysvetliť, kam sa chystá, a spýtať sa, čo je také dôležité, lenže nemal kedy, pretože Hanserová položila. Poondiata Hanserová. Naštartoval auto, otočil sa a zamieril na policajnú stanicu.

Hanserová ho čakala. Tie mrazivé oči. Tie až príliš upravené blond vlasy. Ten dokonale padnúci, určite drahý kostým. Práve jej volala rozrušená Lena Erikssonová a chcela vedieť, čo sa deje, a položila mu tú istú otázku: Čo presne sa deje?

Haraldsson jej narýchlo vyrozprával, čo stihol urobiť, a najmenej štyrikrát sa mu podarilo spomenúť, že prípad mu pridelili len poobede. Ak sa chce do niekoho navážať, mala by začať víkendovou službou.

„To aj spravím,“ odvetila Hanserová pokojne. „Prečo si ma neinformoval, že prípad ležal dva dni na stole? Presne to sú veci, ktoré potrebujem vedieť.“

Haraldssonovi bolo jasné, že rozhovor sa nevyvíja tak, ako by chcel. Musel sa obhajovať.

„Také veci sa stávajú. Nemôžem za tebou utekať s každou somarinou, preboha. Chcem povedať, že máš na starosti oveľa dôležitejšie veci.“

„Dôležitejšie než nezvestné dieťa, po ktorom sa nezačalo okamžite pátrať?“ prepaľovala ho pohľadom. Haraldsson len mlčky stál. Toto nešlo podľa plánu. Ani zamak.

To bolo v pondelok. Teraz stál v Listakärre s premočenými ponožkami. Hanserová sa do prípadu pustila s vervou so všetkým arzenálom. Poslala ľudí, aby sa vypytovali od dverí k dverám, pátrací tím bol zo dňa na deň početnejší. A výsledok zatiaľ nulový. Haraldsson deň predtým na stanici narazil na hlavného superintendanta a medzi rečou prehodil, že to nebude lacná záležitosť. Množstvo policajtov pracovalo nadčas a hľadalo chalana, ktorý sa medzitým bavil vo veľkomeste. Nebol si istý, ako si má vysvetliť reakciu najvyššieho nadriadeného, ale až sa Roger vráti zo svojej exkurzie, šéf si spomenie na jeho slová. Pochopí, koľko peňazí Hanserová vyhodila do luftu. Pri tej myšlienke sa Haraldsson usmial. Dodržiavanie služobných postupov bola jedna vec, intuícia detektíva zasa niečo celkom iné. Také čosi sa nedá naučiť.

Haraldsson zastal uprostred kopca. Znova sa mu zaborila noha. Tentoraz poriadne hlboko. Vytiahol ju. Bez topánky. Pozrel dole a ešte stihol zbadať, ako sa nad jeho topánkou číslo 9 nenásytne zatvára blato, a ponožka na ľavej nohe nasala ešte viac studenej vody.

Stačilo.

To bola posledná kvapka. Pohár pretiekol.

Kľakol si, zaboril ruku do blata a vytiahol topánku. A potom šiel domov. Nech si ostatní v poondiatych rojniciach pokojne prečesávajú les. On musí oplodniť manželku.

Sebastian zaplatil 380 švédskych korún a vystúpil z taxíka pred svojím bytom na ulici Grev Magnigatan v štokholmskej štvrti Östermalm. Už dávno sa ho chcel zbaviť – byt bol luxusný a drahý, výborne sa hodil k úspešnému autorovi a odborníkovi s akademickým zázemím a so širokou sieťou spoločenských kontaktov. Tým všetkým už nebol a nič z toho nemal. Lenže myšlienka na to, že by sa mal sťahovať, zbaliť si všetky haraburdy, čo za roky nazhromaždil, bola neznesiteľná. A tak sa rozhodol, že sa z väčšiny bytu stiahne a bude používať len kuchyňu, hosťovskú spálňu a menšiu kúpeľňu. Zvyšok ležal ladom. Čakal na... no, niečo.

Úchytkom pozrel na permanentne rozostlanú posteľ, ale povedal si, že sa radšej osprchuje. Dopraje si dlhú horúcu sprchu. Intimita minulej noci bola preč. Spravil chybu, keď tak narýchlo zdúchol? Keby bol zostal ešte pár hodín, čo by získal? Nepochybne by ešte mali sex. A raňajky. Hrianky a džús. Ale potom? Definitívna rozlúčka bola nevyhnutná. Inak sa to nemohlo skončiť. Preto bolo lepšie veci nekomplikovať. No aj tak. Chýbal mu ten prchavý pocit spolupatričnosti, ktorý mu na chvíľu zdvihol náladu. Teraz sa už opäť cítil ponuro a prázdno.

Koľko v noci spal? Dve hodiny? Dve a pol? Pozrel sa do zrkadla. Oči vyzerali unavenejšie ako obyčajne a uvedomil si, že čoskoro si bude musieť niečo spraviť s vlasmi. Možno by nebolo od veci ostrihať sa celkom nakrátko. Nie, to by mu príliš pripomínalo, aký bol predtým. A predtým nebolo teraz. Ale mohol by si upraviť bradu, dať si do poriadku vlasy, možno aj nastreliť zopár pramienkov. Usmial sa na seba svojím najočarujúcejším úsmevom. Neuveriteľné, ale stále to zaberá, pomyslel si.

Z ničoho nič pocítil neznesiteľnú únavu. Kruh sa uzavrel. Prázdnota sa vrátila.

Pozrel sa na hodinky. Možno by si predsa len mal na chvíľu ľahnúť. Vedel, že sa mu ten sen vráti, no bol taký unavený, že mu to bolo jedno. Svojho spoločníka už poznal tak dobre, že keď ho nevytrhol zo spánku, dokonca mu chýbal.

Sprvu to tak nebolo. Keď ho sen mesiace mučil, ničilo ho ustavičné budenie, balansovanie nad strachom a problémy s dýchaním. Zvykol si dať pred spaním pohárik niečoho tvrdého. To je prvé riešenie, po ktorom siahnu muži v strednom veku s akademickým zázemím a komplikovaným citovým životom. Na istý čas mu to pomohlo úplne sa zbaviť snov, no jeho podvedomie si čoskoro našlo cestičku, ktorou sa alkoholová bariéra dala obísť. Aby malo pitie rovnaký účinok ako na začiatku, musel si dať viac a začínať čoraz včaššie. Napokon si uvedomil, že túto bitku prehral. A tak to vzdal.

Povedal si, že tú bolesť pretrpí. Dá tomu čas.

Ten to zahojí.

Ani toto nezabralo. Po ďalšom období ustavičného budenia začal so samoliečbou. Hoci sa zapovedal, že to nikdy neurobí. Nie vždy je však jednoduché dodržať predsavzatia – máločím si bol natoľko istý na základe vlastných skúseností –, najmä ak čelíte naozaj veľkým problémom. Keď sa stane niečo také, musíte byť flexibilnejší. Zatelefonoval niekoľkým nie práve úzkostlivým bývalým pacientom a oprášil formuláre na recepty. Ponuka bola jednoduchá: rozdelia sa fifty-fifty.

Prirodzene, že sa mu ozvali úrady, zarazilo ich, že odrazu predpisuje také množstvo liekov. Sebastianovi sa podarilo všetko vysvetliť vopred pripravenou lžou, že „si obnovuje prax“ a „pacientom vo vážnom stave“ indikuje „intenzívnu úvodnú fázu“. Pre istotu rozšíril portfólio pacientov, aby nebolo také zjavné, o čo v skutočnosti ide.

Zo začiatku skúšal predovšetkým Propavan, Prozac a Di-Gesic, ale účinky boli až zúfalo krátke, tak presedlal na skúmanie efektov Dolcontinu a ďalších liečiv na báze morfínu.

Ako sa ukázalo, lekárske kontrolné úrady boli najmenší problém. S tými si vedel poradiť. Niečo celkom iné boli výsledky jeho experimentov. Pravda, sen sa vytratil. Ale spolu s ním aj chuť do jedla, väčšina prednášok a libido, čo bola pre Sebastiana celkom nová a hrozná skúsenosť.

Najhoršia zo všetkého však bola chronická ospanlivosť. Akoby už nedokázal dokončiť žiadnu myšlienku, uprostred sa mu pretrhli. Keď sa ponamáhal, bol schopný absolvovať bežný rozhovor, ale dlhšie diskusie boli nad jeho sily. Pokiaľ šlo o analýzy a závery, nemal šancu.

Pre Sebastiana, ktorý celé svoje bytie odvodzoval od vnímania vlastného intelektu a povedomie o sebe zakladal na predstave prenikavého rozumu, to bolo príšerné. Život na anestetikách mal svoje výhody – potlačoval bolesť, no zároveň ho čoraz viac umŕtvoval. Akoby ani nežil, už nedokázal cítiť vôbec nič. Vtedy urobil hrubú čiaru. Vedel, že si musí vybrať: buď bude žiť so strachom, ale bude schopný myslieť, alebo si zvolí otupenosť s polosformovanými myšlienkami. Uvedomil si, že nech urobí čokoľvek, svoje bytie pravdepodobne bude neznášať tak či tak. Vybral si strach a so samoliečbou sekol.

Odvtedy sa nedotkol alkoholu ani drog. Nedal si ani len tabletku proti bolesti hlavy. Ale sníval.

Každú noc.

Hľadel na seba v zrkadle v kúpeľni a dumal, prečo o tom premýšľa. Prečo teraz? Ten sen bol súčasťou jeho života už veľa rokov. Študoval ho, analyzoval. Diskutoval o ňom so svojím terapeutom. Prijal ho. Naučil sa s ním žiť.

Tak prečo teraz?

Kvôli Västeråsu, uvedomil si, keď zavesil uterák a nahý vyšiel z kúpeľne. Za všetko môže Västerås.

Västerås a jeho matka. Dnes však túto životnú kapitolu konečne uzavrie.

Navždy.

Napokon to ešte môže byť dobrý deň.

Keď sa Joakim ocitol v lese neďaleko Listakärru, zažíval po dlhočiznom čase skvelý deň. Ešte sa to zlepšilo, keď sa stal jedným z troch deciek, ktoré dostali rozkaz priamo od policajta. Osobne im prišiel povedať, kam majú ísť a čo majú robiť. Byť skautom bola zvyčajne poriadna nuda, ale odrazu sa to zmenilo na naozajstné dobrodružstvo. Joakim sa úchytkom pozrel na policajta stojaceho priamo pred ním, najmä na jeho pištoľ, a rozhodol sa, že sa stane policajtom. Uniforma a pištoľ. Bolo to podobné ako v ich skautskom oddiele, akurát to malo grády. A cítil sa užitočný.

Pravdupovediac, byť v skautskom oddiele podľa Joakima nebola tá najzaujímavejšia vec na svete. Už nie. Nedávno oslávil štrnásť rokov a mimoškolská aktivita, ktorá ho pohltila v šiestich rokoch, ho už prestávala baviť. Stratila svoje čaro. Život v lese, umenie prežiť, zvieratá, príroda. Niežeby to bola otrava, aj keď všetci ostatní chlapci z triedy si to mysleli. Nie – akurát mal pocit, že už to má za sebou. Vďaka, bolo to super, kým ma to bavilo, ale prišiel čas na niečo iné. Niečo naozajstné.

Možno to chápal Tommy, ich vedúci.

Možno preto zašiel za policajtmi a vojakmi, čo prišli do Listakärru, a spýtal sa ich, čo je vo veci.

Možno preto im ponúkol pomoc svojho oddielu.

Nech bol dôvod hocaký, policajt – volal sa Haraldsson – si to poriadne premyslel a po istom váhaní dospel k záveru, že nemôže byť na škodu, keď bude v lese ďalších deväť párov očí. Dokonca dostali vlastný sektorček, v ktorom mali pochodovať. Policajt požiadal Tommyho, aby oddiel rozdelil do trojčlenných skupín a v každej určil veliteľa, ktorý dostane inštrukcie. Joakim mal pocit, že vyhral v lotérii. V jeho skupine bola Emma a Alica, najkrajšie dievčatá z oddielu. A jeho vybrali za veliteľa.

Joakim sa vrátil za dievčatami, ktoré naňho čakali. Haraldsson bol bohovský a drsný, presne ako filmový detektív Martin Beck. Joakim sa cítil neskutočne dôležitý. Už teraz si predstavoval, ako sa tento úžasný deň skončí. To on nájde strateného chlapca, vážne zraneného. Zdvihne oči na Joakima a uprie naňho prosebný pohľad, aký mávajú umierajúci ľudia. Síce bude schopný chôdze, ale jeho oči to povedia zaňho. Joakim ho vezme do náruče a odnesie k ostatným, presne ako vo filmoch. Keď si ho všimnú, budú sa naňho usmievať, aplaudovať mu, volať na slávu.

Vrátil sa k svojej skupine a zorganizoval rojnicu tak, že mal Emmu po ľavej ruke a Alicu po pravej. Haraldsson dal jasný príkaz, aby sa reťaz držala pohromade. Najvyšší čas pustiť sa do diela. Joakim mal pocit, že prešla celá večnosť, kým Haraldsson konečne dal pokyn, aby začali hľadať.

Čoskoro si všimol, že udržať rojnicu pokope dá poriadne zabrať, hoci pozostávala len z troch skupín po troch ľuďoch. Najmä keď sa ponorili hlbšie do lesa a močiar ich znova a znova nútil odkloniť sa od stanovenej trasy. Jedna skupina mala problém udržať tempo, ďalšia zasa vôbec nespomaľovala a čoskoro sa stratila za kopcom. Presne ako ich varoval Haraldsson. Joakim bol z neho doslova unesený. Akoby všetko vedel. Joakim sa usmial na dievčatá a požiadal ich, aby zopakovali Haraldssonove posledné slová.

„Ak niečo nájdete, zakričíte Mám!“ Emma namrzene prikývla.

„Povedal si nám to už tisíckrát.“

Joakim sa jej reakciou nedal odradiť. Pri brodení mu do očí svietilo slnko a zo všetkých síl sa snažil udržiavať vzdialenosť a formáciu, aj keď to bolo čoraz náročnejšie. A stratil z dohľadu Lasseho skupinu, ktorá len pred chvíľou kráčala kúsok od nich po ľavici.

Po polhodine chôdze si chcela Emma oddýchnuť. Joakim sa jej pokúšal vysvetliť, že nemôžu len tak zastať. Zaostanú a stratia kontakt s ostatnými.

„S akými ostatnými?“ vyškierala sa naňho Alica mnohoznačne. Joakim si uvedomil, že už dosť dlho nikoho nevideli.

„Zdá sa, akoby boli za nami.“

Zmĺkli a naťahovali uši. V diaľke počuli tlmené zvuky. Ktosi kričal.

„Nie, pôjdeme ďalej,“ uzavrel Joakim, hoci v hĺbke duše cítil, že Alica má asi pravdu. Kráčali prirýchlo. Alebo zlým smerom.

„Tak si choď sám,“ vyprskla Emma zúrivo. Na okamih mal Joakim pocit, že svoj tím už nemá pevne v rukách a Emma sa mu stráca medzi prstami. Počas uplynulej polhodiny pritom naňho uznanlivo pozerala. Z ničoho nič ho zalieval pot a určite za to nemohla príliš teplá spodná bielizeň. Viedol ich ďalej, len aby na ne urobil dojem, čo to nechápe? A teraz sa správa, akoby bol všetkému na vine on.

„Nie si hladný?“ vytrhla ho Alica z myšlienok. Z batoha vytiahla zabalené sendviče.

„Nie,“ odvetil unáhlene, skôr ako si uvedomil, že veru je hladný. Odišiel bokom a postavil sa na kopček, aby to vyzeralo, že má plán. Emma vďačne prijala chlebíček a Joakimovu snahu vyzerať dôležito úplne ignorovala. Joakim usúdil, že na to musí ísť inak. Zhlboka sa nadýchol, aby mu pľúca naplnil čerstvý lesný vzduch. Obloha sa zatiahla, slnko zmizlo a s ním aj prísľub dokonalého dňa. Vrátil sa k dievčatám. Rozhodol sa, že uberie plyn.

„Vlastne by som si dal sendvič, ak ti nejaký zostal,“ povedal čo najmilšie.

„Jasné,“ odvetila Alica a jeden mu podala. Z jej úsmevu videl, že zvolil oveľa lepšiu stratégiu.

„Ktovie, kde vlastne sme,“ prehodila Emma a vybrala z vrecka mapku. Zhrčili sa okolo nej a pokúšali sa vyčítať, kde sa ocitli. Bolo to dosť náročné. V teréne neboli žiadne poriadne orientačné body, v lese sa striedali len mierne svahy a močariny. Vedeli však, odkiaľ vyšli, a mali predstavu, ktorým smerom kráčali.

„Skoro celý čas sme šli na sever, takže by sme mali byť niekde tu,“ odhadla Emma. Joakim prikývol. Urobila naňho dojem. Emma bola šikovná.

„Pôjdeme ďalej, alebo počkáme na ostatných?“ zauvažovala Alica.

„Podľa mňa by sme mali ísť ďalej,“ rýchlo odvetil Joakim. „Ak nemáte nič proti,“ dodal.

Obzrel si dievčatá – Emma mala jasnomodré oči a prívetivú tvár, zatiaľ čo Alica mala o čosi ostrejšie črty. Obe boli nádherné a odrazu zatúžil, aby navrhli, že počkajú na ostatných. A aby to trvalo poriadne dlho.

„Podľa mňa môžeme pokojne pokračovať. Ak sme naozaj tu, je to len kúsok od miesta, kde sa máme stretnúť,“ povedala Emma a ukázala na miesto na mape.

„Áno, ale asi máte pravdu, že ostatní sú za nami. Možno by bolo lepšie, keby sme na nich počkali,“ nadhodil Joakim.

„Myslela som si, že chceš doraziť prvý. Pretože si vyrazil, akoby ťa pichli vidlami do zadku,“ doberala si ho Alica. Dievčatá sa rozosmiali a Joakim si uvedomil, že smiať sa s peknými dievčatami je príjemné.

„Ty si sa tiež neflákala.“

Začali sa navzájom naháňať. Samopašne behali pomedzi kaluže, no keď sa Emma v jednej zmáčala, predsavzala si, že sa musí zmáčať aj Alica a Joakim. Po nudnom pátraní to bolo skvelé rozptýlenie, práve také Joakim potreboval. Rozbehol sa za Emmou a chytil ju za rameno. Vytrhla sa mu a pokúsila sa utiecť, ľavou nohou však zavadila o vytŕčajúci koreň stromu a stratila rovnováhu. Nakrátko sa zdalo, že sa udrží na nohách, ale pôda okolo jazierka bola rozbahnená a klzká. Zviezla sa dolu a voda jej siahala po pás.

Joakim sa smial, no Emma vrešťala. Zmĺkol a podišiel k nej. Vrieskala ešte hlasnejšie. Čudné, pomyslel si Joakim. Nebolo to predsa nič strašné. Len trocha vody. Vtom zbadal, že kúsok od Emmy vytŕča z vody bledé telo. Akoby pod hladinou čakalo na svoju obeť. Nevinnosti a detinskej hre bol koniec. Zostal len oslepujúci závrat a panika. Emma vracala, Alica sa rozvzlykala. Joakim bez pohnutia stál na mieste a civel na obraz, ktorého sa už nikdy nezbavil.

Koniec ukážky