Date: 2015-01-14T23:00:00+00:00
Description: Gaston Leroux – Fantóm opery
Publisher: Slovart
Rights: Copyrighted

FANTÓM OPERY

Gaston Leroux

Preložila

Mária Horáková

Elektronická kniha

Slovak edition

© Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012

Collectors concept by arrangement with

Worth Press Limited UK.

Translation © Mária Horáková, dedičia 2012

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0481-7

Predhovor,
v ktorom autor tohto jedinečného diela rozpráva o tom, ako nadobudol istotu, že fantóm Opery skutočne jestvoval.

Fantóm Opery jestvoval, dlho ho považovali za inšpiráciu umelcov, poveru riaditeľov, smiešny výplod fantázie slečiniek z baletného súboru, ich matiek, uvádzačiek, šatniarok a vrátničky, ale nebolo to tak.

Áno, bol to tvor z mäsa a kostí, hoci všetkým pripomínal ozajstného fantóma, neskutočný prízrak.

Hneď ako som začal pátrať v archívoch Národnej hudobnej akadémie, ohromila ma prekvapujúca spätosť javov, ktoré sa pripisovali fantómovi, a najtajomnejších, najfantastickejších drám, a čoskoro som prišiel na to, že by sa možno dalo rozumne vysvetliť jedno druhým. Od tých udalostí uplynulo sotva tridsať rokov, preto nebolo ťažké stretnúť ešte dnes priamo v baletnom foyeri vážených, dôveryhodných starcov, ktorí si pamätajú tajomné, tragické okolnosti únosu Kristíny Daaé, zmiznutie vikomta de Chagnyho a smrť jeho staršieho brata grófa Filipa, ktorého telo našli na brehu jazera, rozprestierajúceho sa v podzemí Opery od Scribovej ulice, akoby sa to všetko odohralo len včera. Žiadnemu z nich však doteraz nezišlo na um spájať túto strašnú udalosť s vybájenou postavou fantóma.

Pravda len pomaly prenikala do mojej mysle, zmätenej pátraním, v ktorom som každú chvíľu narážal na udalosti, ktoré sa na prvý pohľad zdali ako z iného sveta. Neraz som sa už-už vzdal, keď som sa márne namáhal uchopiť svoju predstavu. Napokon sa mi podarilo získať dôkaz, ktorý potvrdil moju predtuchu. Toho dňa sa mi dostalo odmeny za všetko vynaložené úsilie. Nadobudol som istotu, že fantóm Opery je viac ako len vidina, vybájený prízrak.

V ten deň som strávil dlhé hodiny nad Pamäťami riaditeľa, nenáročným dielkom istého veľmi pochybovačného Moncharmina, ktorý za svojho pôsobenia v Opere nepochopil nič z fantómovho záhadného správania a vysmieval sa z neho, ako len mohol, ešte aj vtedy, keď sa sám stal prvou obeťou čudesnej finančnej operácie, ktorá sa odohrávala vnútri „magickej obálky“.

Keď som bez nádeje na úspech odchádzal z knižnice, natrafil som na príjemného správcu našej Národnej hudobnej akadémie, ako na odpočívadle beseduje s čulým milým starčekom, ktorému ma prívetivo predstavil. Správca vedel o mojom pátraní aj o tom, s akou netrpezlivosťou som sa márne usiloval odhaliť, kam sa uchýlil vyšetrujúci sudca povestnej chagnyovskej aféry pán Faure. Nevedelo sa, či zomrel, alebo ešte žije; a tu po návrate z Kanady, kde strávil pätnásť rokov, viedli jeho prvé kroky na sekretariát Opery. Ten drobný starec bol on sám.

Strávili sme spolu hodnú časť večera a on mi porozprával o celej afére Chagnyovcov, tak ako ju chápal kedysi. Pre nedostatok dôkazov musel prípad uzavrieť s tým, že sa vikomt zbláznil a že jeho starší brat zomrel náhodou; no bol bytostne presvedčený, že sa medzi nimi odohrala strašná dráma v súvislosti s Kristínou Daaé. Nevedel mi povedať, čo sa stalo s Kristínou a s vikomtom. Pravdaže, mojim slovám o fantómovi sa len zasmial. Aj on vedel o neobyčajných udalostiach, ktoré zdanlivo potvrdzovali existenciu akejsi výnimočnej bytosti, ktorej domovom bol jeden z najtajomnejších kútov Opery, a poznal príhodu s obálkou, ale nevidel v tom nič, čo by mohlo zaujať pozornosť sudcu, povereného vyšetrovaním chagnyovskej aféry, preto len letmo počúval výpoveď dobrovoľného svedka, ktorý tvrdil, že stretol fantóma. Týmto svedkom bol muž, ktorého celý Paríž volal Peržan a všetci návštevníci Opery ho dobre poznali. Sudca bol presvedčený, že si vymýšľa.

Určite si viete predstaviť, ako ma zaujala zmienka o tomto mužovi. Chcel som zistiť, či je tento vzácny svedok ešte nažive. Mal som šťastie. Našiel som ho v jeho malom byte na ulici Rivoli, z ktorého už vôbec nevychádzal a kde potom päť mesiacov po mojej návšteve zomrel.

Spočiatku som bol nedôverčivý, ale keď mi Peržan s detskou nevinnosťou rozpovedal všetko, čo z vlastnej skúsenosti vedel o fantómovi, a keď mi predložil jasné dôkazy o jeho existencii, a najmä čudesnú korešpondenciu Kristíny Daaé (listy, ktoré tak prenikavo osvetľovali jej strašný osud), nemohol som ďalej pochybovať. Nie, nie! Fantóm nebol prelud!

Mohli mi namietať, že celá táto korešpondencia nemusí byť pravá, že ju mohol vyhotoviť niekto, koho obrazotvornosť napájali najfantastickejšie rozprávky. Mal som však, chvalabohu, možnosť nájsť Kristínino písmo aj inde ako v povestnom balíku listov, a tak som sa pustil do porovnávacieho štúdia, ktoré rozptýlilo všetky moje pochybnosti.

Overil som si aj to, že Peržan je statočný človek, ktorý by nedokázal vymýšľať si klamstvá na pomýlenie súdu.

Napokon rovnaký názor zastávajú aj najdôležitejšie osobnosti, viac-menej zapletené do aféry Chagnyovcov, ich rodinní priatelia, ktorým som predložil všetky svoje dokumenty a objasnil im svoje závery. Čo najúprimnejšie ma v mojom úsilí povzbudzovali. Dovolím si zverejniť o tom niekoľko riadkov, ktoré mi poslal generál D.

Pane,
ani neviem, ako by som Vás povzbudil, aby ste uverejnili výsledky svojho pátrania. Dobre sa pamätám, že sa niekoľko týždňov pred zmiznutím veľkej speváčky Kristíny Daaé, predtým, ako sa odohrala tá dráma, ktorá zarmútila celé predmestie Saint-Germain, často rozprávalo v baletnom foyeri o fantómovi. Myslím, že tie reči prestali až po príhode, ktorá zamestnala mysle všetkých. Ak sa však dá táto tragédia vysvetliť existenciou fantóma – a po tom, čo som od Vás počul, si myslím, že áno – prosím Vás, pane, porozprávajte nám o fantómovi znova. Nech sa to zdá akokoľvek tajomné, určite to lepšie ozrejmí tajuplnú udalosť, ktorú zlomyseľní ľudia vysvetľovali vražednou nenávisťou dvoch bratov, ktorí sa v skutočnosti celý život milovali...

S hlbokou úctou atď.

Napokon som so zväzkom listín v ruke znova prešiel celé fantómovo panstvo, desivú stavbu, z ktorej si spravil svoje kráľovstvo, a všetko, čo videli moje oči a objavovala moja myseľ, obdivuhodne potvrdzovalo Peržanove dokumenty. Moje práce boli korunované znamenitým objavom.

Je ešte v živej pamäti, že robotníci, ktorí naposledy kopali v podzemí Opery, aby tam uložili fonogramy zachytávajúce hlasy umelcov, odhalili svojimi krompáčmi mŕtvolu. Teraz som mal dôkaz, že to bola mŕtvola fantóma. Zmienil som sa o tom hneď samotnému správcovi a teraz mi je ľahostajné, keď noviny píšu, že našli obeť Komúny.

Nešťastníci, ktorých v čase Komúny povraždili v pivniciach Opery, nie sú vôbec pochovaní v týchto miestach; ich kostry ležia dosť ďaleko od tejto rozľahlej hrobky, v ktorej sa za revolúcie zhromažďovali zásoby. Šiel som tade, keď som hľadal ostatky fantóma. Nebol by som ich našiel, nebyť neslýchanej náhody, že práve zakopávali fonogramy hlasov spevákov.

K tej mŕtvole a ku všetkému, čo vyplýva z jej nálezu, sa však vrátim neskôr. Teraz pokladám za dôležité ukončiť svoj potrebný predhovor poďakovaním skromným pamätníkom – pánu policajnému komisárovi Mifroidovi (bol prvý, koho povolali vyšetrovať zmiznutie Kristíny Daaé), bývalému tajomníkovi pánu Rémymu, bývalému správcovi pánu Mercierovi, bývalému zbormajstrovi pánu Gabrielovi a osobitne sa chcem poďakovať pani barónke de Castelotovej-Barbezacovej, „malej Meg“ (nech sa za to nečervená), ktorá bývala najčarovnejšou hviezdou nášho obdivuhodného baletného súboru, staršej dcére ctenej nebohej pani Giryovej, bývalej uvádzačky do fantómovej lóže. Tí všetci mi poskytli užitočnú pomoc a vďaka nim budem môcť s čitateľom znova prežiť do najmenších podrobností tie hodiny čistej lásky a hrôzy.1

1. kapitola

Je to fantóm?

V ten večer – páni Debienne a Poligny, odstupujúci riaditelia opery, mali práve svoj rozlúčkový večierok – vtrhlo zrazu do šatne slečny Sorelliovej, jednej z popredných tanečníc, pol tucta slečiniek z baletného súboru, ktoré vybehli zo scény, keď dotancovali výstup v Polyeucte. Ozlomkrky sa hrnuli dnu, jedny s hlasitým, strojeným smiechom, iné s výkrikmi hrôzy.

Sorelliová, ktorá chcela byť chvíľu sama, aby zlepšila slávnostný príhovor, čo mala o chvíľu predniesť vo foyeri pánom Debiennovi a Polignymu, hľadela na tento splašený kŕdeľ s neskrývanou nevôľou. Začudovane sa obrátila na svoje rozrušené priateľky. Vtedy malá Jammes, s noštekom ako z Grévinových obrazov, s nezábudkovými očami, ružovými líčkami a ľaliovobielym hrdlom, prehovorila roztraseným hlasom: „Bol to fantóm!“

A zamkla dvere. Šatňa slečny Sorelliovej bola zariadená so strohou a banálnou eleganciou. Pohyblivé zrkadlo, pohovka, toaletný stolík a skrine – to bol nevyhnutný nábytok. Na stenách niekoľko rytín po matke, ktorá zažila slávne dni v starej Opere na ulici Le Peletier, portréty Vestrisa, Gardela, Duponta a Biggottiniho. Dievčatám z baletného zboru sa zdala táto miestnosť prepychová, samy mali šatne spoločné, v nich trávili čas pospevovaním, hádkami, hromžením na kaderníkov a garderobierky a popíjaním ríbezľového likéru alebo piva, ba aj rumu, kým zaznelo prvé zacenganie.

Sorelliová bola veľmi poverčivá. Keď počula spomenúť fantóma, zachvela sa a povedala:

„Ty malá hlupaňa!“

Pretože verila na fantómov a najmä na toho z Opery, chcela hneď všetko vedieť.

„Vy ste ho videli?“ spýtala sa.

„Tak ako vidím vás!“ rozochvene odpovedala malá Jammes a klesla na stoličku.

A malá Giryová, s očami ako slivky, vlasmi ako atrament, s počernou pleťou a úbohučkou kožou na útlych kostiach, hneď dodala:

„Ak je to on, je strašne škaredý!“

„Ach, áno,“ súhlasili ostatné

Rozprávali jedna cez druhú. Fantóm sa im zjavil ako muž v čiernom plášti, odrazu stál pred nimi na chodbe, nevedno, odkiaľ prišiel. Zjavil sa tak náhle, akoby vystúpil priamo zo steny.

„Ale choďte!“ prehovorila jedna z nich, ktorá si zachovala chladnú hlavu, „vy vidíte fantómov všade!“

Už niekoľko mesiacov sa v Opere nehovorilo o inom, len o fantómovi v čiernom plášti, ktorý ako tôňa chodil hore-dolu po budove, nikdy nikoho neoslovil a nikto sa neodvážil osloviť jeho. Napokon len čo ho niekto zazrel, zmizol, nevedno kade ani kam. Pohyboval sa nehlučne ako pravý fantóm. Najskôr sa všetci len zabávali a robili si posmech z tohto strašidla oblečeného ako človek z lepšej spoločnosti alebo funebrák, ale legenda o fantómovi čoskoro nadobudla v baletnom zbore ohromné rozmery. Všetky baletky tvrdili, že vtedy stretli túto nadprirodzenú bytosť a že sú obeťami jej čarov. A tie, ktoré sa z neho najviac smiali, neboli vôbec najpokojnejšie. Ak sa neukázal, dokazoval, že niekde je alebo tade prešiel, rôznymi žartovnými alebo zlovestnými kúskami, ktoré mu pripisovala takmer všeobecná poverčivosť. Prihodilo sa niečo nepríjemné? Vyviedla čosi baletka baletke? Stratila sa labutienka z pudrenky? Všetko zavinil fantóm, fantóm Opery!

Ale videl ho niekto? V Opere stretnete toľko mužov v čiernom, a nie sú to fantómovia. Lenže on bol v niečom iný. Jeho čierny frak zahaľoval kostru.

Aspoň tieto slečny to tvrdili.

A mal, samozrejme, umrlčiu lebku.

Bolo to však skutočne tak? Ako kostlivca ho opísal hlavný kulisár Jozef Buquet, ktorý ho naozaj videl. Vrazili do seba – nemožno povedať, že nosom, lebo fantóm žiadny nos nemal – na úzkom schodisku, ktoré neďaleko javiskovej rampy viedlo priamo do podzemia. Zazrel ho len letmo za tú chvíľku, kým fantóm ušiel, a zanechal v ňom nezabudnuteľnú spomienku.

Každému, kto chcel počúvať, Jozef Buquet rozprával:

„Je strašne chudý a frak sa mu pľance okolo kostry. Oči má také hlboké, že ledva rozoznáš nehybné zrenice. Vidíš len dve veľké čierne jamy ako na lebkách mŕtvych. Kožu, napätú na kostre ako koža na bubne, nemá bielu, ale odporne žltú. Nos má taký malý, že ho z profilu ledva vidieť, je naň preto strašný pohľad. Miesto vlasov má tri alebo štyri dlhé hnedé kadere na čele a za ušami.“

Jozef Buquet márne prenasledoval toto čudesné stvorenie. Zmizlo ako zázrakom a nezostalo po ňom ani stopy.

Hlavný kulisár bol človek vážny, poriadny, triezvo uvažujúci. Jeho slová všetci počúvali ohromene a so záujmom, a hneď sa našli takí, čo tvrdili, že aj oni stretli čierny prízrak s umrlčou lebkou.

Rozumní ľudia tvrdili, že sa Jozef Buquet stal obeťou žartu jedného zo svojich podriadených. Potom sa však diali také čudesné a nevysvetliteľné veci, že sa aj tí najľahkovážnejší začali znepokojovať.

Lenže Papin, veliteľ hasičov, to je hrdina: ten sa nebojí ničoho, ani ohňa nie!

Tento veliteľ hasičov2 sa raz vydal na obchôdzku do podzemia a opovážil sa zrejme zájsť trochu ďalej ako zvyčajne. Náhle pribehol naspäť na javisko celý bledý, vystrašený a roztrasený, s vytreštenými očami, a takmer omdlel v náručí šľachetnej matky malej Jammes. Prečo? Pretože videl, ako sa k nemu vo výške očí blíži ohnivá hlava, ale bez tela. A opakujem, veliteľ hasičov sa ohňa nebojí!

V baletnom zbore zavládlo zdesenie. Predovšetkým ohnivá hlava vôbec nezodpovedala opisu Jozefa Buqueta. Baletky sa podrobne vypytovali hasiča, nanovo kládli otázky hlavnému kulisárovi, až dospeli k názoru, že fantóm má niekoľko hláv, ktoré si vymieňa, ako sa mu zachce. Pravdaže, boli hneď presvedčené, že im hrozí obrovské nebezpečenstvo. Keď aj taký veliteľ hasičov takmer zamdlel, mali útle tanečnice dobrú výhovorku pre hrôzu, ktorá ich poháňala, aby utekali okolo tmavých kútov na zle osvetlenej chodbe, čo im drobné nôžky stačili.

Preto sama slečna Sorelliová, obklopená všetkými tanečnicami a nasledovaná drobizgom z nižších tried, mierila do vestibulu vrátnice, kade sa chodí ku kanceláriám. Aby čo najviac uchránila budovu, postihnutú hroznými čarami, položila na stôl vo vestibule podkovu, ktorej sa musel dotknúť každý, čo prichádzal do Opery inak ako divák, skôr ako vykročil na prvý schod, a to pod trestom, že bude vydaný napospas temnej sile, ktorá sa zmocnila budovy od pivnice až po podkrovie.

Túto podkovu, ba ani celú udalosť, som si veru nevymyslel. Ešte aj dnes ju môžete zazrieť na stole pred vrátnikovým okienkom, keď vchádzate do Opery služobným vchodom.

Toto všetko teda určovalo duševné rozpoloženie baletiek onoho večera, keď vbehli do šatne slečny Sorelliovej.

„Bol to fantóm!“ vykríkla teda malá Jammes.

Znepokojenie baletiek rástlo. V šatni panovalo úzkostné ticho. Bolo počuť len rozochvené dýchanie. Napokon sa Jammes s úprimnou hrôzou vrhla do najvzdialenejšieho kúta a zašepkala jediné slovo:

„Počúvajte!“

Naozaj sa všetkým zdalo, že za dverami počuť akýsi šelest. Nie kroky. Akoby po nich skĺzol ľahučký hodváb. Nič viac. Sorelliová chcela prejaviť viacej smelosti ako jej družky. Prikročila ku dverám a spýtala sa zastretým hlasom:

„Kto je tam?“

No nik jej neodpovedal.

Pretože cítila, ako všetky oči sledujú aj jej najnepatrnejší pohyb, dodala si smelosti a nahlas povedala:

„Je niekto za dverami?“

„Ach, áno, určite je niekto za dverami!“ opakovala malá Meg Giryová a ťahala Sorelliovú za priesvitnú sukňu. „Hlavne neotvárajte! Bože môj, neotvárajte!“

Ale slečna Sorelliová, ozbrojená krátkou dýkou, ktorú mala vždy pri sebe, sa opovážila zvrtnúť kľúčom v zámke a otvoriť dvere. Baletky zatiaľ cúvali až k umyvárni a Meg Giryová vzdychala:

„Mama! Mama!“

Sorelliová vyzrela smelo na chodbu. Bola prázdna; plynový plamienok vrhal zo svojho skleného väzenia trasľavý záblesk do hlbokej tmy, no nevládal ju rozptýliť. Tanečnica prudko zatvorila dvere a zhlboka si vydýchla:

„Nie,“ povedala, „nikto tam nie je!“

„Ale my sme ho predsa videli,“ tvrdila Jammes a vracala sa drobnými krôčikmi k pani Sorelliovej. „Musí sa tu niekde potulovať, ja sa nepôjdem ani prezliecť. Mali by sme zísť do foyeru všetky spolu, hneď teraz, a potom sa spolu vrátiť hore.“

Pritom zbožne pohladkala úlomok koralu, ktorý ju mal chrániť pred zlými silami. A Sorelliová potajomky urobila koncom svojho ružového nechta znamenie kríža svätého Ondreja na drevenom prsteni, ktorý mala na ľavom prstenníku.

„Sorelliová,“ napísal slávny kronikár, „je veľká tanečnica. Krásna, s tvárou vážnou a rozkošníckou, s postavou pružnou ako vŕbový prútik; vo všeobecnosti sa o nej hovorí, že je to pekné stvorenie. Jej plavé vlasy, čisté ako zlato, korunujú matné čelo, pod ktorým žiaria dve smaragdové oči. Jej krásna hrdá hlava sa kolíše na dlhom krku mäkko ako chochol. Keď tancuje, neopísateľný pohyb v bokoch dodáva celému jej telu nevýslovnú vláčnosť. Keď dvíha ruky a nakloní sa, aby spravila piruetu, vynikne jej poprsie, a keď sklon tela dá vyniknúť bokom tejto utešenej ženy, zdá sa človeku, že mu tento obraz pomúti rozum.“

Pokiaľ ide o rozum, zdalo sa, že sama ho vôbec nemá. Nikto jej to však nevyčítal. Povedala ešte baletkám:

„Deti, spamätajte sa... Kdeže fantóm! Možno ho nikto nikdy nevidel...“

„Ba, ba! My sme ho videli, pred chvíľou sme ho videli...“ opakovali dievčatá. „Mal hlavu ako smrť a frak ako v ten večer, keď sa zjavil Jozefovi Buquetovi.“

„Aj Gabriel ho videl,“ povedala Jammes, „iba včera! Včera popoludní... za bieleho dňa.“

„Gabriel, zbormajster?“

„Áno, ten. Ako, vy to neviete?“

„A mal frak, za bieleho dňa?“

„Kto, Gabriel?“

„Ale nie, fantóm.“

„Pravdaže mal,“ tvrdila Jammes. „Sám Gabriel mi to povedal. Práve podľa toho ho spoznal. Stalo sa to takto: Gabriel bol v režisérovej miestnosti. Zrazu sa otvorili dvere a vchádzal Peržan.

„Ach, Peržan!“ zvolali zborovo baletky. Len čo sa spomenul Peržan, urobili si ochranné znamenie: ukazovák a malíček vystretý, prostredník a prstenník zložený do dlane a pridržiavaný palcom.

„Viete, aký je Gabriel poverčivý,“ pokračovala Jammes, „ale pritom vždy zdvorilý. Keď vidí Peržana, uspokojí sa tým, že si ticho vopchá ruku do vrecka a dotkne sa kľúčov... Nuž teda, hneď ako Peržan vošiel do dverí, Gabriel vyskočil z fotela až k zámke skrine, aby sa dotkol kovu. Roztrhol si pritom na klinci zvrchník. V zmätku náhlivo vybehol, buchol čelom do vešiaka a urobil si poriadnu hrču; ako rýchlo cúval, oškrel si ruku na paraváne neďaleko klavíra, chcel sa oprieť o klavír, ale veko mu spadlo na ruky a rozmliaždilo mu prsty. Ako blázon vyletel z miestnosti a v tom zhone napokon spadol a zviezol sa na chrbte o celé jedno poschodie nižšie. Práve sme šli s mamičkou okolo a priskočili sme mu na pomoc. Bol celý dotlčený a tvár mal zakrvavenú; celkom sme sa preľakli. Ale on sa na nás usmieval a povedal: Ďakovať Bohu, že som obišiel tak lacno. Začali sme sa ho vypytovať a on nám rozprával o celej tej hroznej príhode. Preľakol sa, lebo zbadal za Peržanom fantóma! Fantóma s hlavou Smrtky, ako ho opísal Jozef Buquet.“

Vystrašený šepot sprevádzal záver tejto príhody. Jammes ju dorozprávala celkom zadychčaná, pretože hovorila tak rýchlo, akoby ju naháňal fantóm. A potom zase nastalo ticho, ktoré prerušila polohlasne malá Giryová, kým rozčúlená Sorelliová si leštila nechty.

„Jozef Buquet by bol lepšie urobil, keby bol mlčal,“ vyhlásila.

„Prečo by mal mlčať?“ opýtali sa jej.

„To vraví moja mama...“ odvetila Meg celkom ticho a obzerala sa, akoby sa bála, že ju začujú aj iné uši ako tie, ktoré boli v miestnosti.

„A prečo to vraví tvoja mama?“

„Lebo... lebo..., ale nie, nič...“

Jej mlčanie rozdráždilo zvedavosť dievčat, ktoré sa okolo nej tlačili a prosili ju, aby im to vysvetlila. Boli tu zhŕknuté a nakláňali sa všetky rovnako prosebne a vystrašene. Strach ich spájal a spôsoboval im prenikavú slasť, z ktorej im behal mráz po chrbte.

„Prisahala som, že nič nepoviem!“ odolávala ešte Meg šeptom.

Ale nedopriali jej pokoja a tak naliehavo sľubovali, že udržia tajomstvo, až Meg, ktorá blčala túžbou rozprávať o tom, čo vedela, začala s očami pribitými na dvere:

„Nuž... je to pre tú lóžu...“

„Ktorú lóžu?“

„Fantómovu.“

„Fantóm má lóžu?“

Pri myšlienke, že fantóm má svoju lóžu, nedokázali tanečnice skryť zlomyseľný úžas, vzdychali a naliehali:

„Ach, Bože! Rozprávaj, rozprávaj!“

„Tichšie!“ prikazovala Meg. „Je to prvá lóža vľavo pri proscéniu.“

„To nie je možné!“

„Je to tak, ako vám vravím... Mamička tam robí uvádzačku. Ale prisahajte, že naozaj nič neprezradíte!“

„Pravdaže, len pokračuj!“

„Tak to je fantómova lóža. Okrem fantóma do nej nikto už vyše mesiaca nevkročil a správa dostala rozkaz nikdy ju neprenajímať.“

„A fantóm tam naozaj chodieva?“

„Samozrejme...“

„Tak predsa tam ktosi chodieva?“

„Ale nie. Fantóm síce prichádza, ale v lóži nie je nikto.“

Baletky sa pozreli jedna na druhú. Ak fantóm chodieva do lóže, určite ho aj vidieť, lebo má čierny odev a umrlčiu hlavu. Meg im na to povedala:

„Fantóma naozaj nevidieť. A nemá ani odev, ani hlavu. Všetko, čo sa povráva o jeho umrlčej lebke a ohnivej hlave, sú táraniny. Nemá vôbec nič. Len ho počuť, keď je v lóži. Mamička ho nikdy nevidela, ale ho počula. Dobre ho pozná, lebo mu dáva program!“

Sorelliová cítila, že musí protestovať:

„Malá Giryová, ty si z nás robíš žarty.“

Vtedy sa Meg pustila do plaču.

„Bola by som lepšie urobila, keby som bola čušala. Čo ak sa to mama dozvie? Ale Jozef Buquet naozaj nerobí dobre, keď sa zapodieva vecami, do ktorých ho nič... privedie ho to do nešťastia... Mama to vravela aj včera večer.“

V tej chvíli sa na chodbe ozvali náhlivé ťažké kroky a akýsi zadychčaný hlas volal:

„Cecília, Cecília, si tu?“

„To je moja mama!“ povedala prekvapená Jammes. „Čo sa stalo?“

A otvorila dvere. Do šatne sa vrútila vznešená pani s postavou ako pruský granátnik a roztrasená klesla do kresla. Oči jej pomätene svietili v tvári červenej ako tehla.

„Aké nešťastie!“ vzdychala. „Aké nešťastie!“

„Čo je? Čo sa stalo?“

„Jozef Buquet...“

„Čo je s ním?“

„Jozef Buquet je mŕtvy!“

Šatňa sa naplnila výkrikmi, odmietavými protestmi a vyľakanými žiadosťami o vysvetlenie.

„Veru, práve ho našli obeseného v treťom suteréne... No najstrašnejšie je,“ pokračovala zadychčane ctihodná pani, „najstrašnejšie je, že kulisári, ktorí našli jeho telo, tvrdia, že pri ňom počuli zvuky, ktoré sa podobali spevu mŕtvych!“

„To bol fantóm!“ znezrady vyhŕkla malá Giryová, no hneď si zakryla ústa rukami: „Nie, nie! Nič som nepovedala. Nič!“

Okolo nej všetky vystrašené družky ticho opakovali: „Dozaista, to bol fantóm!“

Sorelliová bola bledá.

„Určite nedokážem predniesť svoj slávnostný príhovor,“ povedala.

Matka malej Jammes si zobrala zo stola pohárik s likérom a ako pila, presvedčivo zopakovala: „Tam dolu musí byť fantóm.“

Pravdu povediac, nikdy sa nevysvetlilo, ako zomrel Jozef Buquet. Týždenné vyšetrovanie neprinieslo nijaký výsledok – zistilo iba obyčajnú samovraždu. Moncharmin, ktorý bol jedným z riaditeľov po Debiennovi a Polignym, píše vo svojich Pamätiach o tomto prípade toto:

„Malú slávnosť, ktorú páni Debienne a Poligny usporiadali pri príležitosti svojho odchodu, narušila nepríjemná udalosť. Bol som práve v kancelárii riaditeľstva, keď vstúpil správca. Veľmi rozrušený mi oznámil, že v treťom suteréne pod javiskom, medzi stojanom a dekoráciou k hre Kráľ z Láhauru práve našli obeseného jedného z kulisárov. Vykríkol som: Poďme ho zvesiť! No keď som zbehol dolu schodmi a zostúpil som po rebríku, obesený už bol bez povrazu.“

Moncharmin to pokladal za prirodzené. Človek sa obesí, a keď ho idú zvesiť, povraz je preč. Ach! Našiel pre to celkom jednoduché vysvetlenie. Vraj bola skúška baletu a tanečnice aj žiačky si z neho vzali každá po kúsku pre šťastie. Len kúsok, a už to bolo. Takže baletný súbor zostúpil po rebríku a rozdelil si povraz obeseného za kratší čas, ako to možno opísať. Tak to prirodzene nemohlo byť. Keď vezmem do úvahy presné miesto, kde našli telo – tretí suterén pod javiskom – myslím si, že niekto musel mať záujem na tom, aby ten povraz zmizol, keď vykonal svoje dielo. Neskôr uvidíme, či som sa mýlil vo svojom predpoklade.

Správa o nešťastí sa rýchlo rozšírila po Opere, lebo Jozef Buquet bol veľmi obľúbený. Šatne sa vyprázdňovali a baletky, zhŕknuté okolo Sorelliovej ako naľakané ovce okolo pastiera, sa pustili z foyeru cez chodby a zle osvetlené schody, čo im ružové nôžky stačili.

2. kapitola

Nová Margaréta

Na prvom odpočívadle sa Sorelliová zrazila s grófom de Chagnym. Gróf, zvyčajne taký pokojný, bol teraz veľmi rozrušený.

„Idem za vami,“ povedal a galantne pozdravil mladú ženu. „Ach, Sorelliová, aký krásny večer! A Kristína Daaé, aký úspech!“

„Nevravte,“ namietla Meg Giryová. „Pred pol rokom krákala ako vrana. Ale nechajte nás prejsť, milý gróf,“ povedala dievčina so vzdornou úctivosťou, „chceme sa dozvedieť niečo nové o chudákovi, ktorého našli obeseného.“

V tej chvíli tadiaľ rezko prechádzal správca. Počul poznámku a hneď zastal.

„Ako, vy to už viete, slečny?“ spýtal sa dosť odmerane. „Nechajte si to teda pre seba... najmä, aby sa o tom nedozvedeli páni Debienne a Poligny. Veľmi by ich to zarmútilo v tento posledný deň.“

Všetci sa náhlili do preplneného baletného foyeru.

Gróf de Chagny mal pravdu; žiadny slávnostný večer sa s týmto nedal porovnať. Vybraní hostia o ňom rozprávali s pohnutím ešte aj svojim vnukom. Pomyslite si len, že Gounod, Reyer, Saint-Saëns, Massenet, Guiraud, Delibes na ňom sami dirigovali svoje diela. Medzi interpretmi boli aj Faure a Kraussová a práve v tento večer ohromila a očarila Paríž Kristína Daaé, o ktorej tajomnom osude vám chcem porozprávať.

Gounod dirigoval Bábikin smútočný pochod, Reyer svoju peknú ouvertúru k opere Sigurd, Saint-Saëns Tanec kostlivcov a Snívanie orientu, Massenet vôbec po prvý raz svoj Uhorský pochod, Guiraud Karneval, Delibes Pomalý valčík zo Sylvie a pizzicato z Coppélie. Spievali slečna Kraussová a Denisa Blochová, prvá Bolero zo Sicílskych nešporov, druhá Brindisi z Lucrezie Borgiovej.

Všetok úspech však patril Kristíne Daaé, ktorá najprv zaspievala niekoľko árií z Rómea a Júlie. Mladá umelkyňa spievala po prvý raz toto Gounodovo dielo, ktoré dovtedy v Opere nebolo uvedené a znova ho inscenovali až dlho potom, ako ho uviedla pani Carvalhová v bývalom Lyrickom divadle. Ach, treba ľutovať všetkých, čo nepočuli Kristínu Daaé v úlohe Júlie, nespoznali jej prirodzený pôvab, nerozochvel ich jej anjelský hlas a nepocítili, ako ich duša vzlieta spolu s jej dušou nad hroby veronských zaľúbencov: „Bože! Bože! Bože, odpusť nám!“

A to všetko ešte nebolo nič proti nadpozemským tónom, ktoré rozozvučala vo väzenskej scéne a v záverečnom triu z Fausta, keď spievala namiesto indisponovanej Karloty. Nikto nikdy nepočul nič podobné!

Daaé objavila novú Margarétu: veľkolepú, žiarivú, ešte nedotknutú.

Celá sála pozdravovala v neopísateľnom vzrušení Kristínu, ktorá vzlykajúc zamdlela v náručí svojich priateliek. Museli ju odniesť do šatne. Akoby vypustila dušu. Veľký kritik pán de St.-V. zachytil nezabudnuteľnú spomienku na túto čarokrásnu chvíľu v článku, ktorý príhodne nazval Nová Margaréta. Ako veľký umelec jednoducho odhalil, že toto pekné, milé dieťa prinieslo v ten večer na dosky Opery viac ako svoje umenie – svoje srdce. Ani jeden z priateľov Opery nepochyboval, že Kristínino srdce zostalo čisté, ako keď mala pätnásť rokov, a pán de St.-V. vyhlásil: „To, čo sa dnes stalo s Daaé, môžem pochopiť len tak, že sa práve po prvý raz zaľúbila. Som hádam indiskrétny,“ pokračoval, „ale iba láska je schopná urobiť takýto zázrak, takúto ohromujúcu zmenu. Počuli sme Kristínu Daaé pred dvoma rokmi na konkurze na konzervatórium a dávala nám milú nádej. Odkiaľ pochádza jej dnešná vznešenosť? Ak nezostúpila z nebies na krídlach lásky, musel by som sa domnievať, že vystúpila z pekla a že Kristína uzavrela zmluvu s diablom ako majster spevák Ofterdingen. Ten, kto nepočul spievať Kristínu v záverečnom triu z Fausta, nepozná Fausta: vzletnosť hlasu a sväté opojenie čistej duše dosiahlo vrchol.“

Niektorí diváci však protestovali. Prečo pred nimi tak dlho skrývali takýto poklad? Kristína Daaé bývala dovtedy len obstojným Siebelom popri Karlotinej príliš nápadne zmyselnej Margaréte. Až nepochopiteľná a nevysvetliteľná Karlotina neprítomnosť na slávnostnom večierku umožnila mladučkej Daaé predviesť v časti programu, rezervovanom pre španielsku speváčku, svoje spevácke umenie. Prečo sa vlastne páni Debienne a Poligny obrátili na Daaé, keď im odriekla Karlota? Poznali azda jej skrytého génia? A ak áno, prečo ho dosiaľ skrývali? A prečo ho skrývala ona? Bolo čudné, že nikto nepoznal jej terajšieho profesora. Niekoľkokrát vyhlásila, že bude aj ďalej pracovať sama. Bolo to nevysvetliteľné.

Gróf de Chagny bol pri tom bláznení; stál vo svojej lóži a nadšene tlieskal.

Gróf de Chagny (Filip Juraj Mária) mal v tom čase štyridsaťjeden rokov. Bol to vznešený pán a pekný muž, s postavou skôr vyššou ako strednou, s príjemnou tvárou – napriek prísnemu čelu a trochu chladným očiam sa k ženám správal s rafinovanou zdvorilosťou a k mužom trochu povýšene. Tí mu niekedy neradi odpúšťali úspechy v živote. Mal znamenité srdce a bol čestný a dôsledný. Po smrti starého grófa Filiberta sa stal hlavou jednej z najslávnejších a najstarších francúzskych rodín, ktorej pôvod siahal až k Ľudovítovi Hašterivému. Majetok de Chagnyovcov bol značný, a keď starý gróf-vdovec zomrel, nebolo pre Filipa ľahké spravovať také veľké dedičstvo. Jeho dve sestry a brat Raoul nechceli o jeho rozdelení ani počuť. Trvali na nedeliteľnosti majetku a vo všetkom sa spoliehali naňho, akoby právo prvorodeného ani neprestalo platiť. Až keď sa sestry vydali – obidve v jeden deň – prevzali podiel z bratových rúk nie ako majetok, ktorý im patrí, ale ako veno, za ktoré mu boli veľmi vďačné.

Grófka de Chagny – rodená Monerogis z Martyniére – zomrela, keď porodila Raoula, dvadsať rokov po staršom bratovi. Keď umrel starý gróf, mal Raoul

dvanásť rokov. Filip veľmi dbal na jeho výchovu. V tomto úsilí mu obdivuhodne pomáhali najskôr sestry, potom istá teta, vdova po námorníkovi, ktorá bývala v Breste a vštepila mladému Raoulovi lásku k moru. Vstúpil ako žiak na cvičnú loď, bol jedným z najlepších absolventov a vykonal cestu okolo sveta. Vďaka vplyvným orodovníkom ho vybrali do oficiálnej expedície na loď Requin, ktorá mala vyhľadať v polárnych ľadovcoch stroskotancov z lode ď Artois, o ktorej už tri roky neboli žiadne správy. V očakávaní odchodu Raoul radostne prežíval dlhú, šesťmesačnú dovolenku. Urodzené vdovy zo vznešeného predmestia ľutovali pekného mladíka, naoko takého krehkého, že bude musieť podstúpiť také ťažké práce.

Nesmelosť tohto námorníka – takmer by som povedal, že jeho nevinnosť – bola zjavná. Akoby práve vyšiel z pestúnkiných rúk. Naozaj, rozmaznávaný svojimi dvoma sestrami a starou tetou si zachoval z tejto číro ženskej výchovy takmer nevinné správanie, dosiaľ nepoškvrnený pôvab. Mal v tom čase o niečo viac ako dvadsaťjeden rokov, ale vyzeral na osemnásť. Mal plavé fúziky, belasé oči a dievčenskú pleť.

Filip brata dosť rozmaznával. Bol naňho veľmi pyšný a predpovedal mu skvelú námornícku kariéru. Jeden z ich predkov, slávny de Chagny de La Roche, dosiahol hodnosť admirála. Využil mladíkovu dovolenku na to, aby mu ukázal Paríž, aký ešte nepoznal – ako mesto márnotratných zábav a umeleckých pôžitkov. Domnieval sa, že v Raoulovom veku už priveľká počestnosť nie je celkom správna. Filip mal vyváženú povahu, bol rozvážny v práci aj v zábave, správal sa vždy dokonale a nebol by dal svojmu bratovi zlý príklad. Vodil ho všade so sebou, zaviedol ho dokonca aj do baletného foyeru. Povrávalo sa, že gróf má niečo so Sorelliovou. Ale čo na tom! Kto mohol zazlievať tomuto slobodnému gavalierovi, ktorý mal dosť voľných chvíľ hlavne odvtedy, čo sa jeho sestry vydali, že strávil hodinku-dve v spoločnosti tanečnice, ktorá, pravda, nebola príliš duchovne založená, ale mala najkrajšie oči na svete? A potom, sú miesta, kde sa pravý Parížan v jeho postavení musel ukázať, a jedným z týchto miest bol v tom čase aj baletný foyer v Opere.

Napokon Filip by hádam nebol zaviedol svojho brata do zákulisia Národnej hudobnej akadémie, keby ho o to nebol sám niekoľkokrát požiadal s milou neústupčivosťou. Na to sa musel gróf neskôr rozpamätať.

Keď v ten večer Filip vyjadril svojím potleskom obdiv Daaé a obrátil sa k bratovi, všimol si, aký je bledý, a veľmi ho to vystrašilo.

„Či nevidíte,“ povedal Raoul, „že je tej žene zle?“

Naozaj, Kristínu Daaé museli na scéne podoprieť.

„Veď aj ty mi tu omdlievaš,“ naklonil sa gróf k Raoulovi. „Čo ti je?“

Lenže Raoul už vstal.

„Poďme!“ prehovoril trasúcim sa hlasom.

„Kam chceš ísť, Raoul?“ opýtal sa gróf, prekvapený citovým vzrušením svojho mladšieho brata. „Poďme sa na ňu pozrieť! Dnes takto spievala prvý raz!“

Gróf ho zvedavo pozoroval a v kútikoch úst mu pohrával chápavý úsmev.

„Ale, ale...“ A hneď dodal: „Tak poďme, poďme!“

Čoskoro boli pri vchode pre divákov, ktorý bol celkom zatarasený. Keď Raoul videl, že sa bude musieť na scénu prebíjať, z roztržitosti trhal svoje rukavice. Dobrý Filip sa nevysmieval z jeho netrpezlivosti. Už pochopil, prečo bol Raoul roztržitý a prečo sa vždy tak potešil, keď sa reč zvrtla na Operu.

Prenikli na javisko. K baletnému foyeru a k šatniam umelcov sa valil zástup frakov. Do kriku kulisárov sa miešali rázne povely dekoratérov. Odchádzajúci komparz z posledného obrazu, štatistky, ktoré do vás vrážajú, prenášaný stojan, zadná opona klesajúca z klenby, praktikábel upevňovaný mocnými údermi kladiva – to večné divadelné „trhovisko“, ktoré znie vašim ušiam ako hrozba nejakej novej katastrofy, útočí na vaše zmysly alebo vám občas uštedrí riadny štuchanec do obličiek. Tento zvyčajný ruch divadelných prestávok vždy zmiatne takého nováčika, ako bol mladík s plavými fúzikmi, belasými očami a dievčenskou pleťou, ktorý sa predieral čo najrýchlejšie cez javisko, na ktorom Kristína Daaé práve zažila úspech a pod ktorým Jozef Buquet pred chvíľou zomrel.

Vládol tam dokonalý zmätok, ale Raoul nebol nikdy predtým smelší. Tvrdo odstrkoval plecami všetko, čo mu prekážalo; nestaral sa o to, čo sa hovorilo okolo neho, a neusiloval sa pochopiť zlostné poznámky kulisárov. Bol zaujatý len želaním vidieť tú, ktorej čarovný hlas mu uniesol srdce. Áno, jasne cítil, že jeho úbohé srdce mu už nepatrí. Bránil sa tomu odo dňa, keď znova uvidel Kristínu, ktorú poznal ako celkom malú. Pri pohľade na ňu pociťoval sladký cit, ktorý chcel zahnať rozumnou úvahou, lebo sa zaprisahal, že bude ľúbiť iba tú, ktorá sa stane jeho ženou. Na to, že by si zobral speváčku, nesmel ani pomyslieť. Tento sladký cit vystriedal však teraz ukrutný. Pocit? Cit? Bolo v tom niečo telesné aj duševné. Hruď ho bolela, akoby mu ju niekto otvoril a vzal mu z nej srdce. Cítil v nej hroznú priepasť, skutočnú prázdnotu, ktorá sa už nedala vyplniť inak, len srdcom druhého. Tak je to v prípadoch špeciálnej psychológie, ktoré hádam môžu pochopiť len tí, ktorých láska zasiahla ako blesk.

Gróf Filip len-len že za ním vládal. Ustavične sa usmieval.

V pozadí scény prešiel Raoul cez dvojité dvere, ktoré vedú ku schodom do foyeru a k šatniam vľavo na prízemí. Musel sa zastaviť pred hŕstkou tanečníc, ktoré práve schádzali dolu a zatarasili mu cestu. Nejedno zaliečavé slovo zaznelo na jeho adresu z namaľovaných pier, ale Raoul neodpovedal; konečne sa dostal do chodby, v ktorej sa ozývali výkriky obdivovateľov. Všade zaznievalo jediné meno: Daaé! Daaé! Gróf, ktorý sa ponáhľal za ním, si hovoril: „Huncút, pozná cestu!“ a v duchu premýšľal, kedy tu asi bol. Sám ho predsa nikdy ku Kristíne neviedol. Asi sem chodieval sám, kým gróf vo foyeri besedoval so Sorelliovou, ktorá ho často prosila, aby pri nej zostal až do chvíle, kým vstupovala na scénu. Občas ho v násilníckom vrtochu nútila, aby jej držal gamaše, ktorými si chránila lesk saténových črievičiek, kým zišla dolu zo šatne. Ospravedlňovalo ju, že už nemala

matku.

Odložil o niekoľko minút návštevu Sorelliovej a šiel po chodbe, ktorá viedla k Daaé. Zistil, že tu

nikdy nebol taký nával ako v ten večer, keď bolo celé divadlo hore nohami z úspechu umelkyne aj z toho, že omdlela. Pekné stvorenie sa ešte nespamätalo, preto poslali po divadelného lekára. Práve prichádzal, kliesniac si cestu cez skupinky, a Raoul šiel vzápätí za ním.

Takto sa lekár aj zaľúbenec ocitli u Kristíny v tej istej chvíli; jeden jej poskytol prvú pomoc a v náručí druhého otvorila oči. Gróf zostal stáť rozhodne na prahu dverí, pred ktorými bol húf zvedavcov.

„Pán doktor, nemyslíte, že by tí páni mohli uvoľniť cestu?“ spýtal sa Raoul odvážne. „Už sa tu nedá dýchať.“

„Máte pravdu,“ súhlasil doktor a vykázal zo dverí všetkých okrem Raoula a chyžnej.

Tá sa pozerala na Raoula očami rozšírenými úprimným začudovaním. Nikdy dosiaľ ho nevidela, ale neodvážila sa vypytovať.

A lekár si myslel, že mladý muž tak koná, lebo má na to právo. Vikomt teda zostal v šatni a pozorne sledoval, ako sa Daaé preberá k životu, zatiaľ čo aj obaja riaditelia, páni Debienne a Poligny, ktorí prišli vysloviť obdiv svojej zamestnankyni, museli zostať na chodbe s ostatnými pánmi vo frakoch. Gróf de Chagny, vystrčený von ako ostatní, sa pučil od smiechu.

„Ten figliar! Ach, figliarisko!“

A dodal pre seba: „Potom dôverujte týmto nevinným mladíčkom!“

Žiaril. Pomyslel si: „Je to de Chagny!“ a zamieril k šatni Sorelliovej. Tá však už schádzala so svojím vystrašeným kŕdlikom po schodoch do foyeru.

Kristína Daaé si zhlboka vzdychla. Na jej vzdych odpovedal ston. Obrátila hlavu, pozrela na Raoula a zachvela sa. Potom pozrela na lekára, usmiala sa naňho, nato uprela pohľad na chyžnú a znova na Raoula.

„Pane,“ spýtala sa šeptom, „kto ste?“

„Slečna,“ odvetil mládenec, „som chlapček, ktorý vám vylovil stuhu z mora.“

Kristína sa znova pozrela na lekára a na chyžnú a všetci traja sa rozosmiali. Raoul vstal celý zapálený.

„Slečna, rád by som sa s vami zhováral osamote, chcel by som vám povedať čosi veľmi dôležité.“

„Keď mi bude lepšie, pane, dobre?“ Hlas sa jej triasol: „Ste veľmi milý.“

„Teraz však odíďte,“ dodal lekár s najláskavejším úsmevom. „Musím slečnu ošetriť.“

„Ja nie som chorá,“ povedala zrazu Kristína nečakane rázne.

Vstala a náhlivo si pretrela oči.

„Ďakujem vám, pán doktor... Chcem zostať sama. Odíďte, prosím vás. Nechajte ma... Som dnes večer veľmi nervózna.“

Lekár chcel protestovať, ale pri pohľade na jej vzrušenie uvážil, že najlepší liek na taký stav je urobiť jej po vôli. A odišiel za Raoulom, ktorý stál na chodbe celkom stratený. Lekár mu povedal:

„Nepoznávam ju dnes večer. Býva zvyčajne taká tichá.“

A opustil ho.

Raoul zostal sám. Táto časť divadla bola celkom prázdna. Všetci boli na rozlúčkovej slávnosti v baletnom foyeri. Raoul si pomyslel, že aj Kristína ta podistým pôjde, a ostal ticho čakať. Utiahol sa do tmavého kúta pri dverách. Stále cítil tú prenikavú bolesť pri srdci, preto sa chcel s Daaé bez meškania porozprávať. Odrazu sa šatňa otvorila a vyšla chyžná s nejakými balíkmi. Zastavil ju a spýtal sa, ako sa má jej pani. Odvetila mu so smiechom, že sa jej panej darí celkom dobre, len ju nesmie nikto vyrušovať, lebo si želá ostať sama. A zmizla. Jeho rozpáleným mozgom preblesla myšlienka: Daaé si želá ostať sama pre neho! Či jej nepovedal, že sa s ňou chce rozprávať, a či to nie je dôvod, aby poslala všetkých preč? Ledva dýchajúc priblížil sa k jej šatni a s uchom nakloneným ku dverám, aby počul, čo mu odpovie, chcel zaklopať. Ale ruka mu odkväcla. Zo šatne začul mužský hlas, ako veľmi panovačne hovorí:

„Kristína, musíš ma ľúbiť!“

A Kristína na to bolestne, pravdepodobne so slzami, rozochvene odpovedala:

„To vravíte mne? Mne, ktorá spieva len pre vás?“

Raoul sa oprel o stenu, trpel. Srdce, o ktorom si myslel, že navždy uletelo, sa vrátilo do jeho hrude a hlásilo sa zvučnými údermi. Celá chodba sa nimi ozývala, aj Raoula samého akoby ohlušili. Ak bude takto ďalej bubnovať, celkom iste ho začujú a s hanbou odoženú. Muž z rodu de Chagny, a počúva za dverami! Pritisol si na srdce obidve ruky, aby ho umlčal. No srdce nie je psia papuľa, napokon aj psa, ktorému držíme papuľu, počujeme ďalej vrčať.

Mužský hlas povedal:

„Musíte byť veľmi unavená.“

„Ach, dnes večer som vám dala svoju dušu a zomrela som.“

„Tvoja duša je krásna, dieťa moje,“ povedal vážne muž. „Ďakujem ti. Niet panovníka, čo by dostal taký dar. Dnes večer nariekali anjeli.“

Po týchto slovách vikomt už viac nepočul.

Napriek tomu však neodišiel. Aby ho nepristihli, znova sa utiahol do tmavého kúta, rozhodnutý čakať, kým ten muž nevyjde zo šatne. Práve sa naučil ľúbiť aj nenávidieť. Vedel, koho ľúbi. Chcel spoznať aj toho, koho nenávidí. Na jeho veľké prekvapenie sa dvere otvorili a Kristína Daaé, zababušená do kožušín a s tvárou zahalenou čipkou, vyšla sama. Zavrela dvere, no nezamkla ich. Odišla. Ani ju nesledoval očami, mal ich upreté na dvere; tie sa však neotvorili. Keď bola chodba zasa pustá, podišiel k šatni. Otvoril dvere a hneď ich za sebou zatvoril. Ocitol sa v najhustejšej tme.

„Je tu niekto?“ spýtal sa rozochveným hlasom. „Prečo sa skrývate?“

Opieral sa pritom stále chrbtom o zavreté dvere.

Noc a ticho. Raoul počul len šum vlastného dychu. Určite si ani neuvedomoval svoju opovážlivosť.

„Neodídete odtiaľto, kým to nedovolím!“ vykríkol. „Ak mi neodpoviete, ste zbabelec. Ale ja vás ľahko odhalím!“

A škrtol zápalkou. Plamienok osvietil šatňu. Nebol tam nikto. Raoul najskôr starostlivo zamkol dvere, potom zapálil plynové lampy. Vošiel do umyvárne, pootváral skrine, hľadal, ochabnutými rukami ohmatával steny. Nič.

„Ach,“ vzdychol si celkom nahlas, „vari blazniem?“

Zo desať minút ostal takto počúvať syčanie plynu v tichu opustenej šatne; zaľúbenému mu ani na um nezišlo zobrať si stuhu, čo by mu pripomínala vôňu tej, ktorú ľúbi. Vyšiel a už ani nevedel, čo robí a kam ide. Zrazu mu do tváre zavanul chladný vzduch. Bol na dolnom konci širokého schodiska, ktorým schádzala skupina robotníkov sklonených nad akýmisi nosidlami, zakrytými bielym plátnom.

„Kde je tu východ, prosím vás?“ spýtal sa jedného z nosičov.

„Veď vidíte, tu naproti,“ odpovedal mu. „Dvere sú otvorené. No nechajte nás prejsť.“

„Čo to je?“

Robotník odpovedal: „To je Jozef Buquet, našli ho obeseného v treťom suteréne, medzi stojanom a dekoráciou ku Kráľovi z Láhauru.“

Raoul odstúpil, pozdravil sa a vyšiel von.

3. kapitola

Noví riaditelia Opery, páni Armand Moncharmin aFirmin Richard, sa poprvý raz dôverne dozvedia tajomnú príčinu odchodu pánov Debienna aPolignyho zNárodnej hudobnej akadémie.

V tom čase sa konala rozlúčková slávnosť. Už som spomínal, žetúto veľkolepú oslavu usporiadali pripríležitosti svojho odchodu zOpery páni Debienne aPoligny, ktorí chceli umrieť – akosa vraví – vplnej sláve.

K tomuto neobyčajnému smútočnému programu prispeli všetci, čovtedy vparížskom umeleckom svete čosi znamenali.

„Fantóm Opery!“

„Fantóm Opery! Fantóm Opery!“

Hľa, čosa presne odohralo:

Nasledujú úpravy.

Table of Contents

Titulná strana

Predhovor,

1. kapitola

Je to fantóm?

2. kapitola

Nová Margaréta

3. kapitola

Noví riaditelia Opery, páni Armand Moncharmin a Firmin Richard, sa po prvý raz dôverne dozvedia tajomnú príčinu odchodu pánov Debienna a Polignyho z Národnej hudobnej akadémie.