Jane Austen

OPÁTSTVO
NORTHANGER

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,
Bratislava 2009

Translation © Beáta Mihalkovičová

ISBN 978-80-8085-797-4

PRVÝ DIEL

Prvá Kapitola

Nik, kto aspoň raz zazrel Catherine Morlandovú, kým bola dieťaťom, by neveril, že prišla na svet, aby sa stala hrdinkou. Založenie jej otca a matky, životné postavenie, výzor a povaha, to všetko rovnakým dielom svedčilo v jej neprospech. Otec, ani prehliadaný, ani chudobný kňaz, ako taký požíval veľkú úctu, hoci sa volal Richard,* a vôbec nebol pekný. Popri dvoch výnosných farnostiach si nadobudol pomerne značnú nezávislosť a ani zďaleka neprepadol zlozvyku držať svoje dcéry pod zámkom.**

* V rodine Austenovcov vraj nebolo meno Richard obľúbené a stávalo sa terčom vtipkovania.

** Tento rodičovský zvyk vo svojich románoch často opisovali Austenovej súčasníci.

Matka bola praktická, jednoduchá a dobrosrdečná žena, a čo je ešte pozoruhodnejšie, mala vynikajúcu telesnú konštitúciu. Už pred Catherine porodila troch synov a namiesto toho, aby pri štvrtom pôrode, ako by azda dakto očakával, zomrela, prežila ho, a to iba preto, aby priviedla na svet ďalších šesť detí, ba dokonca aby v jej náručí a pred jej očami aj vyrástli, a sama sa pritom tešila výnimočnému zdraviu. Rodinu s desiatimi deťmi budú vždy považovať za dokonalú, ak sa v nej nájde zodpovedajúci počet hláv, rúk a nôh, no u Morlandovcov by ste na to len sotva našli ešte iný dôvod, lebo všetci doradu boli veľmi škaredí, a Catherine po celé roky rovnako nepekná ako ostatní. Vycivená a ťarbavá postava, bledá, bezfarebná pleť, riedke tmavé vlasy, ostré črty, tak sa dá opísať jej zjav. A mysľou sa na hrdinku nehodila o nič väčšmi. Zbožňovala všetky chlapčenské hry a dávala prednosť kriketu* nielen pred bábikami, ale aj pred hrdinskejšími detskými zábavkami, akými sú chovanie škrečka, kŕmenie kanárika či polievanie ruží. Záhrada jej nehovorila vonkoncom nič, a ak aj niekedy trhala kvety, určite len z nezbednosti – aspoň sa tak dalo uhádnuť podľa toho, že najradšej robila všetko, čo bolo zakázané. Toľko o jej sklonoch, jej schopnosti však boli rovnako zvláštne. Neosvojila si a nepochopila nič, čo jej výslovne nenatĺkli do hlavy, ba občas ani vtedy nie, lebo nikdy nedávala pozor a z času na čas jej vôbec nezapaľovalo. Matka strávila celé tri mesiace len tým, aby ju naučila Žobrákovu žalobu,** a napokon ju jej mladšia sestra Sally vedela skôr a lepšie. Niežeby bola Catherine beznádejne hlúpa, to rozhodne nie – bájku Zajac a jeho priatelia*** sa naučila rovnako rýchlo ako hociktoré iné dievča v Anglicku. Matka sa ju snažila priviesť k hudbe a Catherine aj verila, že jej to pôjde, lebo rada brnkala na klávesoch ich starého a ošúchaného spinetu, preto sa ako osemročná pustila do hrania. Cvičila rok a ďalej nevydržala, a keďže pani Morlandová nikdy netrvala na tom, aby sa jej dcéry navzdory vlastnej neschopnosti či odporu vzdelávali, dovolila jej nechať hudbu tak. Deň, kedy Catherine zbavili povinnosti stať sa virtuózkou, patril k najšťastnejším v jej živote. Na kreslenie tiež nemala mimoriadne nadanie, hoci zakaždým, keď od matky dostala obal z nejakého listu****, alebo ukoristila hocijaký nepotrebný zdrap papiera, vykonala, čo vedela: načmárala domy a stromy, sliepky a kuriatka, obrazce na jedno kopyto. Písanie a počty ju učil otec, francúzštinu matka, ani v jednom však nedosiahla viditeľný pokrok a čo najskôr sa snažila z vyučovania vyvliecť. Zvláštna, nevypočítateľná nátura! Pretože ani pri všetkých týchto znakoch svojvoľnosti k nej v desiatich rokoch nepatrilo ani zlé srdce, ani zlomyseľnosť, len zriedka bývala tvrdohlavá, takmer nikdy sa neškriepila a vždy sa k tým menším správala láskavo, panovačne len párkrát. Navyše bola hlučná a nespútaná, nenávidela obmedzenia a čistotu, a nič na svete nemilovala tak veľmi ako kotúľanie sa dolu stráňou vzadu za ich domom.

* Tímová hra s pálkou a loptičkou, ktorá vznikla v Anglicku na začiatku 18. storočia.

** Báseň Thomasa Mossa z r. 1766, ktorú sa v rámci výučby učili recitovať malé deti.

*** Bájka Johna Gaya (1717).

**** Listy sa v tých časoch nevkladali do obálky, ale do poskladaného čistého listu papiera a zapečatili sa voskom.

Toto bola Catherine Morlandová, keď mala desať. V pätnástich sa dostavili náznaky nápravy: začala si natáčať vlasy a túžila po báloch, pleť jej zjasnela, črty sa zaoblením zjemnili a zružoveli, oči nabrali iskru a postava tvar. Vzťah k nečistote uvoľnil miesto parádeniu, stala sa čistotnou a zbystrela, a teraz ju priam potešilo, keď z času na čas začula, ako si otec s matkou vymenili zopár viet o tom, ako sa zlepšila. „Catherine rastie do krásy – už dnes je takmer pekná,“ zaletelo tu a tam k jej ušiam, a ako príjemne to znelo! Byť takmer pekná znamená pre dievča, ktoré bolo prvých pätnásť rokov svojho života škaredé, väčšie potešenie než krása od kolísky.

Pani Morlandová si ako veľmi dobrá žena želala, aby sa jej deti stali všetkým, čím mali byť, no jej čas natoľko zaberali šestonedelia a vyučovanie tých najmenších, že sa jej najstaršie dcéry nevyhnutne museli postarať samy o seba, a tak sa niet čo čudovať, že Catherine, v ktorej od prírody nebolo ani štipky heroickosti, v štrnástich uprednostňovala kriket, bejzbal,* jazdu na koni a pobehovanie po kraji pred knihami, či prinajmenšom pred náučnými knihami, pretože v prípade, že neobsahovali žiadne užitočné poučenie a ponúkali výhradne príbehy, pri ktorých nebolo treba priveľmi hýbať rozumom, proti knihám nemala vôbec nič. No medzi pätnástym a sedemnástym rokom sa začala cvičiť pre rolu hrdinky. Prečítala všetky diela, ktoré hrdinky potrebujú, aby si dostatočne zásobili pamäť citátmi, takými príhodnými a takými použiteľnými na uhladenie najdramatickejších zvratov ich pohnutého života.

* Oxford English Dictionary uvádza toto miesto ako prvé použitie termínu baseball v angličtine.

Od Popa sa naučila, ako pokarhať tých, ktorí

‚strpia posmešky‘.

Od Graya sa dozvedela, že

‚nejeden kvietok sa rozvinie nebadane

a zmárni svoju vôňu na púšti‘.

Thompson jej prezradil, že

‚je príjemnou úlohou

dovoliť čerstvej myšlienke vypučať‘.

A najväčšiu zásobu informácií získala od Shakespeara, medzi inými aj tie, že

‚pletky žiaria ako vzduch,

dôkazom sú žiarlivcovi silným

ako Písmo sväté‘,

a tiež, že

‚aj biedny chrobák, keď ho pristúpime,

vo vlastnom utrpení rovnako obrovskú bolesť cíti,

ako keď obor umiera’.

A že zaľúbená mladá žena vždy vyzerá

‚ako pomník Trpezlivosti,

smejúci sa cez slzy‘.

V tomto ohľade jej zdokonalenie postačovalo, v mnohých iných smeroch sa zlepšovala mimoriadne, lebo aj keď nedokázala písať sonety, pribrala sa do ich čítania, a hoci rozhodne neprichádzalo do úvahy, že svojimi klavírnymi prelúdiami uvrhne všetkých prítomných do vytrženia, dokázala bez väčšej únavy počúvať prednes niekoho iného. Najväčšie nedostatky sa týkali ceruziek – o kreslení nemala ani potuchy, ba dokonca ani toľko nie, aby sa pokúsila naskicovať si profil svojho nápadníka, v ktorom by sa potom sama spoznala. V tom síce naozaj zúfalo zaostávala za úrovňou nefalšovaných hrdiniek, no svoju neschopnosť nepociťovala veľmi bolestne, pretože nemala nápadníka, ktorého by mohla portrétovať. K sedemnástim dospela bez toho, aby zazrela čo len jediného milého mladíka, ktorý by stál za povšimnutie, ba aj bez toho, aby vzbudila čo len jedinké skutočné vzplanutie, či hoci len obdiv aspoň o trochu väčší, než vlažný a letmý. Naozaj čudné! No aj nezvyčajné veci sa dajú vysvetliť, ak sa dopátrame k ich príčine. V susedstve totiž nežil ani jeden jediný lord, ba dokonca ani baronet. Medzi ich známymi sa nenašla ani jediná rodina, ktorá by vychovala a podporovala chlapca, hoci aj náhodou nájdeného na prahu dverí, nebolo tam ani jediného mladého muža neznámeho pôvodu. Jej otec nemal žiadneho chovanca a šľachtic v tejto farnosti bol bezdetný.

No ak sa má mladá dáma stať hrdinkou, ani nedostatky štyridsiatich okolitých rodín jej v tom nezabránia. Niečo, čo jej do cesty vrhne hrdinu, sa stať musí a určite sa stane.

Pánovi Allenovi, majiteľovi najväčšieho panstva v okolí Fullertonu, dediny vo Wiltshire, kde Morlandovci bývali, kvôli dne lekári odporučili pobyt v Bathe,* a jeho manželka, dobrosrdečná žena, ktorá si obľúbila slečnu Morlandovú, a pravdepodobne si plne uvedomovala, že ak sa k mladej dáme neprivalia dobrodružstvá v jej rodnej dedine, musí sa za nimi vybrať do sveta, pozvala Catherine, aby cestovala s nimi. Pán a pani Morlandovci vďačne pristali a Catherine sa od šťastia takmer rozplynula.

* Bath sa preslávil liečivými prameňmi a v priebehu 18. storočia sa z neho stalo najnavštevovanejšie a najmodernejšie kúpeľné mesto. Rodina Austenovcov tu bývala v rokoch 1801-1805, Austenovej opis spoločenského života v Bathe sa považuje za neobyčajne výstižný.

Druhá Kapitola

Na dôvažok k tomu, čo sme už o osobných a duševných danostiach Catherine Morlandovej, chystajúcej sa vrhnúť do všetkých ťažkostí a nebezpečenstiev šesťtýždňového pobytu v Bathe, povedali, môžeme pre presnejšiu informovanosť cteného čitateľa, aby sa náhodou nestalo, že mu nasledujúce stránky neprinesú žiadnu predstavu o tom, kto Catherine v skutočnosti je, uviesť, že jej srdce prekypovalo láskavosťou, povahu mala veselú a úprimnú, bez štipky namyslenosti či strojenosti, v správaní sa práve vymanila z dievčenskej hanblivosti a okúňavosti, jej zjav nadobudol pôvab, a pokiaľ ide o krásu, bola pekná a rovnako nevinná a nerozhľadená, ako to u sedemnásťročnej mladej ženy zvyčajne býva.

Každý si vie, prirodzene, predstaviť, že keď sa blížila hodina dcérinho odchodu, pani Morlandová priam umierala od materinskej úzkosti. Posledný deň či dva, čo boli spolu, tisícka znepokojivých predtúch o príkoriach, ktoré počas ich hrozivého odlúčenia striehnu na jej milovanú Catherine, jej zvierala srdce a zalievala ju slzami, a keď sa s ňou vo svojom kútiku osamote lúčila, z jej múdrych úst, pravdaže, musela zaznieť hŕstka tých najdôležitejších a najpoužiteľnejších ponaučení. Vystríhala dcéru pred hrubosťou istých šľachticov a baronetov, ktorí s potešením odvlečú mladé dámy na nejaký odľahlý majer, a tým v takejto chvíli istotne uľahčila svojmu preťaženému srdcu. Veď kto by si pomyslel dačo iné? Lenže pani Morlandová vedela o lordoch a barónoch tak málo, že nemala o tom, akí sú všetci doradu skutočne skazení, ani potuchy, a ani len netušila, aké nebezpečenstvo a úklady jej dcére z ich strany hrozia. Ďalšie jej prosby sa už dajú zhrnúť do nasledujúcich bodov: „Prosím ťa, Catherine, aby si si dôkladne zakryla krk zakaždým, keď budeš večer vychádzať zo sály, a želám si, aby si sa pokúsila značiť všetky svoje výdavky – a na to máš odo mňa tento zošit.“

Sally, či vlastne Sarah, (lebo ktorá mladá dáma s priemerným zmyslom pre uhladenosť dovŕši šestnásť bez toho, aby si zmenila meno, ak sa to dá?) mala byť práve v tomto čase najbližšou priateľkou a dôverníčkou svojej sestry. Je preto pozoruhodné, že ani netrvala na tom, aby jej Catherine každý deň písala, ani sa nedožadovala sľubu, že jej bude podávať správy o každom novom známom, či popíše detaily každej zaujímavej konverzácie, ktorú Bath inšpiruje. Morlandovci vykonali naozaj všetko, čo od nich táto dcérina významná cesta vyžadovala, a to so značnou trpezlivosťou a vyrovnane, ako sa hodilo skôr k bežnému vnímaniu každodenného života, než k vytríbenému jemnocitu či nežnému dojatiu, ktoré by prvé odlúčenie hlavnej hrdinky od jej rodiny malo vyvolať. Otec namiesto toho, aby Catherine zveril neobmedzené právo narábať s jeho bankovým účtom, či aby jej aspoň vtlačil do dlane stolibrovú bankovku, jej dal iba desať guineí a sľúbil, že keď bude potrebovať, ešte pridá.

S týmito nepriaznivými vyhliadkami nastal čas rozlúčky. Cesta prebehla primerane pokojne, bezpečne a bez mimoriadnych udalostí. Cestujúcich nesprevádzali ani zbojníci, ani víchrice, ba ani žiadna šťastná nehoda, ktorá by im do cesty priviedla nejakého hrdinu. Nestalo sa nič znepokojujúcejšie, než jediný poplach pani Allenovej, že si v hostinci zabudla dreváky, ktorý sa, našťastie, ukázal ako planý.

Dorazili do Bathu. Ako sa približovali k tomuto vychýrenému a pozoruhodnému mestu, Catherine sa zmocnilo vzrušenie. Nevedela, kam skôr pozerať. V okamihu prefičali ulicami, ktoré ich doviedli k hotelu. Prišla sem, aby bola šťastná, a už teraz sa takou cítila.

Netrvalo dlho a ubytovali sa v pohodlnom apartmáne na Pulteney Street.

Na tomto mieste sa žiada podať istý opis pani Allenovej, aby bol ctený čitateľ schopný posúdiť, akým spôsobom môžu jej činy zvýšiť všeobecné napätie diela, a či by prípadne mohla uvrhnúť chuderku Catherine do toho zúfalého nešťastia, ktoré sa azda vyskytne v poslednej časti – či už svojou pochabosťou, hrubosťou alebo žiarlivosťou, či zadržiavaním listov, deptaním a vyháňaním z domu.

Pani Allenová patrila k početnej skupine žien, ktorých spoločnosť môže mladej dáme vštepiť jediný pocit, a tým je úžas, že na svete žijú aj muži, ktorí dokážu mať nejakú ženu dostatočne radi na to, aby sa s ňou oženili. Nenašli by ste na nej ani krásu, ani nadanie, schopnosti, ba ani spôsoby. Výraz urodzenej dámy, neobyčajný pokoj, pasívna dobrosrdečnosť a takmer nepostrehnuteľný duševný pohyb, to je všetko, čo možno uviesť ako dôvod toho, že si ju vybral taký rozumný a inteligentný muž, ako bol pán Allen. V jednom ohľade sa však na to, aby uviedla mladú dámu do spoločnosti, obdivuhodne dobre hodila – všade chodila a všetko navôkol obzerala rovnako nadšene, ako sa to zvyčajne stáva mladým dámam. Jej vášňou boli šaty. Spôsobovalo jej nevinnú radosť, keď vyzerala štýlovo, a preto ani entrée našej hrdinky do života nemohlo prísť skôr, než strávila tri či štyri dni štúdiom, čo sa práve nosí, a než jej gardedáma zadovážila šaty podľa poslednej módy. Aj Catherine si čo-to nakúpila, a keď už bolo všetko pripravené, nadišiel významný večer, ktorý ju mal uviesť do Horných sál. Tie najlepšie ruky jej ostrihali a učesali vlasy, obliekli ju mimoriadne pozorne, a pani Allenová a jej slúžka vyhlásili, že vyzerá presne tak, ako sa patrí. A Catherine po toľkom povzbudení dúfala, že sa prinajmenšom prešmykne davom bez toho, aby jej niekto uštedril nejakú kritickú poznámku. Pokiaľ išlo o obdiv, ak sa nejaký vyskytol, vždy jej padol príjemne, no veľmi jej na ňom nezáležalo.

Pani Allenová sa chystala tak dlho, že do tanečnej sály dorazili dosť neskoro. Sezóna bola v plnom prúde, sály preplnené, a naše dve dámy sa tou masou predierali len ťažko. Pán Allen sa hneď po príchode uchýlil do kartárskej herne a nechal ich, aby si ten nával užili samy. Pani Allenová sa skôr v obave o svoje šaty, než o protežantku, pretlačila cez húf mužov pri dverách svižne, ako jej len nevyhnutná opatrnosť dovolila, a Catherine sa držala tesne za ňou a tak pevne ju držala za ruku, že ju ani dobre známe pokusy bojovne naladeného davu nemohli od nej odtrhnúť. K obrovskému úžasu však po chvíli zistila, že ani presekať sa na druhú stranu miestnosti nepomôže vymaniť sa zo všadeprítomnej tlačenice. Zdalo sa, že čím ďalej postupujú, tým je stisk väčší, a Catherine sa domnievala, že keď už raz šťastlivo preniknú cez dvere, ľahko si nájdu miesta a celkom pohodlne budú môcť sledovať tancujúcich. Dosiahli pravý opak. Vďaka neúnavnému úsiliu síce dorazili až na čelnú stenu sály, no dostali sa z dažďa pod odkvap: z tancujúcich nevideli nič, len vysoké perá niektorých prítomných dám. Prebíjali sa teda ďalej. Ukazovalo sa im príhodnejšie miesto a s vytrvalou snahou a vynachádzavosťou sa napokon ocitli na chodbičke za najvyššou plošinou. Tu už to nebolo také natrieskané a odtiaľto sa slečne Morlandovej naskytol úplný výhľad na spoločnosť pod ňou a na všetky nebezpečenstvá, ktoré jej počas jej predierania sa celou sálou pred chvíľou hrozili. Bol to veľkolepý pohľad a Catherine si po prvýkrát v tento večer uvedomila, že je na bále: túžila si zatancovať, no nikoho tu nepoznala. Pani Allenová dokola flegmaticky opakovala: „Tak by som chcela, aby si si zatancovala! Keby si len našla nejakého tanečníka!“, čím vykonala vlastne všetko, čo bolo v tej veci v jej silách. Jej mladá priateľka sa jej chvíľu cítila za toto prianie zaviazaná, no opakovalo sa tak často a tak zúfalo vychádzalo nazmar, až to Catherine unavilo a jej vďačnosť sa pomaly začala vytrácať.

No výhodu vyvýšeného stanovišťa, ktoré si tak krvopotne vydobyli, si dlho neužili. Zrazu sa všetci začali zháňať po čaji a aj naše dámy sa museli tisnúť s nimi. Catherine sa zmocnilo sklamanie, už bola otrávená z toho, ako ju neustále postrkovali ľudia, ktorých stereotypné tváre nevyžarovali nič zaujímavého a medzi ktorými nepoznala ani živú dušu, a aj z toho, že nemohla rozptýliť toto nudné zajatie aspoň tým, že by si s niektorým zo svojich spoluzajatcov vymenila čo len jediné slovko. A keď konečne vošli do miestnosti, kde sa podával čaj, prepadli ju ešte väčšie rozpaky, lebo si nemali ku komu prisadnúť, nebolo tam žiadneho známeho, ku komu by sa prihlásili, ani jediného džentlmena, ktorý by im pomohol. Pána Allena ani nezazreli a po chvíli obzerania sa po vhodnejšom mieste si museli sadnúť na koniec stola, okolo ktorého už bola pousádzaná početná spoločnosť, a pritom tam nemali čo robiť, ba sa ani nemohli porozprávať s niekým iným, než medzi sebou.

Len čo sa usadili, pani Allenová si blahoželala, že sa jej podarilo ochrániť šaty. „Bola by to pohroma, keby sa mi roztrhli, či nie?“ povedala. „Sú z veľmi jemného mušelínu. Veru som v celej sále nezbadala podobný, ver mi.“

„Je trápne,“ pošepkala jej Catherine, „že tu nemáme ani jediného známeho!“

„Máš pravdu, moja drahá, naozaj je to veľmi trápne,“ odvetila absolútne pokojne pani Allenová.

„Čo budeme robiť? Páni a dámy pri tomto stole sa tvária, že sa nestačia čudovať, prečo sme si prisadli. Vyzeráme, akoby sme sa im vnucovali.“

„Nuž, vyzeráme. To je veľmi nepríjemné. Keby sme tu len mali plno známych!“

„Keby sme mali aspoň jediného, na koho by sme sa mohli obrátiť!“

„Svätá pravda, moja drahá, a keby sme tu niekoho poznali, hneď by sme sa k nemu pripojili. Skinnerovci tu bo-li vlani... keby tu len boli teraz!“

„Keď už je to tak, nemali by sme odísť? Vidíte, niet tu pre nás ani čaju!“

„Skutočne už nie je. Neznesiteľné! No aj tak si myslím, že by sme tu radšej mali zostať sedieť, lebo ten dav človeka udupe! Aké mám vlasy? Ktosi do mňa tak štuchol, až sa bojím, že mi zničil účes.“

„Nie, nezničil, vyzerá veľmi dobre. Ale, drahá pani Allenová, ste si istá, že sa v tejto záľahe ľudí nenájde nikto, koho by ste poznali? Myslím, že tu musíte niekoho poznať.“

„Namojdušu nepoznám, kiežby som poznala! Z celého srdca si želám, aby som tu mala veľa známych, potom by som ti našla tanečníka. Tak rada by som ťa videla tancovať. Aha, tamto prichádza veľmi čudne upravená dáma! Aké nemožné šaty si obliekla! Veľmi staromódne! Pozri dozadu!“

Po chvíli im jeden z prísediacich džentlmenov ponúkol čaj, a tým im poskytol príležitosť prehodiť s ním zopár viet, čo vďačne prijali, no to bolo počas večera jediný raz, čo ich niekto oslovil, až kým ich, keď sa prestalo tancovať, neobjavil pán Allen.

„Nuž, slečna Morlandová,“ povedal okamžite, „dúfam, že ste bál strávili príjemne.“

„Skutočne veľmi príjemne,“ odvetila Catherine a márne sa pokúšala ukryť zívanie.

„Chcela som, aby si zatancovala,“ povedala jeho žena, „keby sme jej len boli zadovážili nejakého tanečníka! Práve som vravela, ako by som sa tešila, keby tu boli Skinnerovci radšej tohto roku než vlani, alebo keby prišli Parryovci, ako minule spomínali, mohla si zatancovať s Georgeom Parrym. Tak ma mrzí, že sa pre ňu nenašiel tanečník!“

„Dúfam, že to nabudúce vypáli lepšie,“ utešoval ich pán Allen.

Keď sa bál skončil, stisk v sále sa začal prerieďovať, urobilo sa dosť miesta pre tých, ktorí zostali dlhšie, aby sa mohli poprechádzať pohodlnejšie, a práve vtedy nastal čas pre hrdinku, ktorá zatiaľ v histórii večera nehrala takú významnú úlohu, aby ju bolo pre čo si všimnúť či obdivovať. Postupným ubúdaním davu sa každých päť minút rozširoval priestor pre jej šarm. Teraz ju videlo množstvo mladých mužov, ktorí sa predtým do jej blízkosti nedostali. Ani jediný však, len čo ju zbadal, na ňu nezostal hľadieť v nemom úžase, ani zvedavý šepot, ktorý by sa na ňu dopytoval, neprešumel sálou, ba dokonca ju ani nikto neprirovnal k bohyni. A predsa Catherine vyzerala vynikajúco, a keby ju prítomní boli videli len pred troma rokmi, dnes by ju považovali za neobyčajne peknú.

No aj tak na ňu hľadeli, a to s istým obdivom, lebo si sama vypočula, ako ju dvaja džentlmeni označili za pekné dievča. A ich slová sa neminuli účinkom. Okamžite začala pokladať dnešný večer za oveľa príjemnejší, než sa predtým ukazoval, jej skromné sebavedomie sa uspokojilo. Obom pánom bola za jednoduchú pochvalu zaviazaná väčšmi, než by bola hrdinka skutočného formátu vďačná za pätnásť sonetov ospevujúcich jej pôvaby, a kráčala ku koču vo všeobjímajúco dobrej nálade a dokonale spokojná, že aj jej sa ušlo verejnej pozornosti.

Tretia Kapitola

Dni v Bathe začínali tými istými povinnosťami: bolo treba ponavštevovať obchody, obzrieť si ďalšiu časť mesta, zájsť do Kúpeľnej dvorany a hodinku sa tam popredvádzať, každého si obzrieť a s nikým sa neporozprávať. Pani Allenovú ešte vždy ovládalo zbožné želanie mať tu početné známosti, a zopakovala ho zakaždým, keď sa znovu potvrdilo, že tu nepozná nikoho, to znamená každučké ráno.

Raz sa ukázali v Dolných sálach, a tu sa osud nad našou hrdinkou zľutoval. Vrchný ceremoniár jej ako tanečníka predstavil veľmi spôsobného mladého muža menom Tilney. Vyzeral na dvadsaťštyri či dvadsaťpäť, bol dosť vysoký, s príjemným výrazom v tvári, inteligentnými a živými očami, a ak aj nie úplne, tak aspoň celkom pekný. Ujal sa jej veľmi zdvorilo a Catherine cítila, že sa na ňu usmialo šťastie. Počas tanca nemali veľa času zhovárať sa, no len čo sa usadili k čaju, zistila, že jej spoločník je rovnako prívetivý, ako si ho už medzitým v duchu predstavila. Hovoril nenútene a oduševnene a jeho vystupovanie prekypovalo šibalstvom a veselosťou, ktorá ju zaujala, aj keď jej celkom nerozumela. Chvíľu sa rozprávali o veciach, ktoré prirodzene súviseli s prostredím, v akom sa práve nachádzali, no potom pán Tilney náhle zmenil tému: „Doteraz som, madam, neodpustiteľne zanedbal povinnosti, ktoré sa od tanečníka vyžadujú: ešte som sa vás nespýtal, ako dlho ste v Bathe, či ste tu už niekedy boli, či ste už navštívili Horné sály, či ste boli v divadle a na koncerte, a či sa vám toto mesto ako-tak páči. Som taký nepozorný! No máte teraz toľko času, aby ste mi o tom niečo povedali? Ak máte, okamžite spustím.“

„Nemusíte sa tým trápiť, pane.“

„Netrápim sa, madam, verte mi.“ A na to nasadil strojený úsmev a tenkým hláskom a smejúcimi sa očami sa spýtal: „Už ste v Bathe dlho, madam?“

„Asi týždeň, pane,“ odvetila Catherine a pokúsila sa zadržať smiech.

„Skutočne?“ zatváril sa, že ho to ohromilo.

„Čo je na tom prekvapujúce, pane?“

„Naozaj neviem,“ povedal už normálnym tónom. „No vaša odpoveď musí predsa vyvolať nejakú reakciu, a prekvapenie sa predstiera ľahšie a zvyčajne naň máme aj dôvod. Takže, poďme ďalej. Už ste boli v Bathe aj predtým, madam?“

„Nie, nikdy, pane.“

„Skutočne? Poctili ste už svojou prítomnosťou Horné sály?“

„Áno, pane, bola som tam v pondelok.“

„Boli ste v divadle?“

„Áno, pane, videla som utorňajšie predstavenie.“

„Na koncerte?“

„Áno, pane, v stredu.“

„A môžete povedať, že sa vám Bath, ako taký, páči?“

„Áno, veľmi sa mi páči.“

„Teraz mi zostáva už len jeden úškrn, a potom sa môžeme vrátiť k rozumu.“

Catherine nevedela, či si môže dovoliť sa usmiať, preto radšej odvrátila tvár.

„Zachytil som, čo ste si o mne teraz pomysleli,“ povedal pán Tilney smrteľne vážne. „Zajtra budem vo vašom denníku figurovať len ako bezvýznamná postava.“

„V mojom denníku?“

„Áno, presne viem, čo si napíšete: v piatok som išla do Dolných sál, obliekla som si kvietkovanú mušelínovú róbu s modrými čipkami, jednoduché čierne topánky – vyzeralo to výborne, no hrozne ma obťažoval jeden strelený, nasprostastý čudák, ktorý ma nútil s ním tancovať a neustále ma rozčuľoval svojimi nezmyslami.“

„Nič také si nenapíšem.“

„A mám vám poradiť, čo by ste si mali napísať?“

„Ak chcete.“

„Tancovala som s veľmi príjemným mladým mužom, ktorého mi predstavil pán King, dlho som sa s ním rozprávala, zdá sa, že je to výnimočná osobnosť – dúfam, že sa s ním spoznám lepšie. Takže toto, madam, by som si želal, aby ste si napísali.“

„No možnože si nepíšem denník.“

„A možno ani nesedíte v tejto sále a ja nesedím vedľa vás. O tom sa dá pochybovať rovnako dobre. Nepísať si denník! A ako sa vaši, tu neprítomní príbuzní bez denníka dozvedia, ako prebiehal váš každodenný život v Bathe? Ako sa dajú dopodrobna zreprodukovať neprestajné zdvorilôstky a komplimenty, ak si ich každý večer nezapíšete do denníka? Ako si potom zapamätáte svoje večerné toalety a jednotlivé kozmetické úpravy, a opíšete všetku tú rozmanitosť vašich lokní, ak sa nebudete môcť obrátiť na svoj denník? Moja drahá madam, nie som taký neznalý spôsobov mladých dám, ako by ste si želali: práve tomuto úžasnému zvyku viesť si denník sa pripisuje zásluha za vycibrený písomný prejav, ktorým sú dámy povestné. Každý uzná, že talent písať krásne listy patrí výsostne ženám. Môže byť síce aj vrodený, no som presvedčený, že mu výdatne pomáha cvičenie v písaní denníka.“

„Občas mi zíde na um,“ povedala Catherine pochybovačne, „či dámy skutočne píšu oveľa krajšie listy než páni. Totiž, nepovedala by som, že sme v tom lepšie v každom prípade.“

„Pokiaľ som mal možnosť posúdiť, javí sa mi to tak, že ženský štýl písania listov je bezchybný, až na tri drobnosti.“

„A tie sú?“

„Zvyčajne im chýba téma, o ktorej by hovorili, úplne prehliadajú diakritiku a veľmi často neovládajú gramatiku.“

„Namojdušu, vôbec som sa nemusela báť odmietnuť váš kompliment! V tejto veci o nás nezmýšľate práve najlepšie.“

„To, že ženy vo všeobecnosti píšu krajšie listy než muži, nepovažujem za pravidlo o nič väčšmi, než že lepšie spievajú duety či kreslia malebnejšie krajinky. Vo všetkých schopnostiach, ktoré sú založené na cite, je zručnosť spravodlivo rozdelená medzi obe pohlavia.“

Tu ich vyrušila pani Allenová: „Moja drahá Catherine,“ povedala svojej zverenkyni, „vyber mi, prosím ťa, tento špendlík z rukáva, bojím sa, že už mi v ňom urobil dieru. To by ma dosť mrzelo, lebo toto sú moje obľúbené večerné šaty, aj keď látka stála len deväť šilingov za meter.“

„Presne to som si myslel, madam,“ povedal pán Tilney pri pohľade na jej róbu.

„Vyznáte sa v mušelínoch, pane?“

„Mimoriadne dobre. Vždy si kupujem kravaty sám a považujú ma za výborného znalca, a aj moja sestra sa často spolieha na moju radu, keď si vyberá látku na šaty. Minule som jej jednu kúpil a všetky ženy, čo ju videli, vyhlásili, že som vybral neuveriteľne dobre. Dal som za ňu len päť šilingov za meter a bol to pravý indický mušelín.“

Pani Allenovú jeho vedomosti dosť zarazili.

„Muži si obyčajne takéto veci vôbec nevšímajú,“ odvetila. „Pána Allena nikdy neprinútim, aby rozoznal jedny moje šaty od druhých. Musíte byť vašej sestre veľkou pomocou.“

„Dúfam, že som, madam.“

„A, pane, čo si myslíte o mušelíne slečny Morlandovej?“

„Veľmi pekný, madam,“ a s vážnou tvárou látku vyskúšal, „no myslím si, že sa nebude dobre prať, obávam sa, že švíky sa budú strapkať.“

„Ako môžete byť taký...“ Catherine so smiechom takmer povedala ‚čudný‘.

„Presne to si myslím aj ja, pane,“ odvetila pani Allenová, „a aj som to slečne Morlandovej hovorila, keď si ho kupovala.“

„No viete, madam, mušelín sa vždy na niečo zíde. Slečna Morlandová ho bude mať dosť na vreckovky, či čepiec alebo pláštik. O mušelíne nikdy nepovieme, že sme ho minuli nadarmo. Moja sestra to vyhlásila už najmenej štyridsaťkrát, keď si ho z čírej výstrednosti nakúpila viac, než potrebovala, alebo nedávala pozor, na koľko kúskov ho postrihá.“

„Bath je úžasné mesto, pane, je tu toľko vynikajúcich obchodov. My žijeme tak ďaleko na vidieku... Aj keď máme v Salisbury dosť dobrých obchodov, je to od nás ďaleko, osem míľ je dlhá cesta, pán Allen vraví, že je to až deväť, vraj je ich vymeraných deväť, no ja som si istá, že to nemôže byť viac než osem... a je to taká štrapácia, zakaždým sa odtiaľ vrátim na smrť unavená. A tu človek vyjde na krok z dverí a o päť minút má všetko.“

Pán Tilney bol natoľko zdvorilý, aby sa tváril, že ho zaujíma, čo pani Allenová hovorí, a tá ho zamestnávala rečami o mušelíne, až kým znovu neohlásili tanec. Catherine ich počúvala a skrsla v nej obava, že sa pán Tilney azda až priveľmi snaží vyhovieť slabostiam iných. „O čom tak vážne premýšľate?“ spýtal sa jej, keď sa vracali do tanečnej sály. „Dúfam, že nie o svojom tanečníkovi, lebo ste pokrútili hlavou, čo znamená, že so svojimi myšlienkami nie ste veľmi spokojná.“

Catherine sa začervenala a odvetila: „Nemyslela som na nič.“

„To síce znie prefíkane a dôvtipne, ale bol by som radšej, keby ste mi priamo povedali, že mi to nepoviete.“

Koniec ukážky