Charles Dickens

PRÍHODY OLIVERA TWISTA 

(ukážka)

Elektronická kniha

Slovak edition
© Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012

Collectors concept by arrangement with
Worth Press Limited UK

Translation © Margita Príbusová

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0483-1

1. KAPITOLA

Opisuje prostredie, kde sa Oliver Twist narodil, a okolnosti, čo sprevádzali jeho narodenie

V jednom meste – a najmúdrejšie bude jeho meno ani nespomenúť, ba ani nijakým vymysleným menom ho nehodlám nazvať – stojí okrem iných verejných budov aj dom, aké už od dávnych čias má väčšina miest, veľkých či malých, totiž chudobinec. V tomto chudobinci sa istého dňa a roku, ktoré nepovažujem za potrebné uvádzať, lebo pre čitateľa nemajú nijaký význam – najmä v tomto štádiu udalostí –, teda v tomto chudobinci sa narodil smrteľník, ktorého meno spomínam v záhlaví tejto kapitoly.

Dlho po tom, ako ho obecný ránhojič uviedol na tento svet, plný smútku a súženia, nebolo isté, či dieťa ostane nažive a či mu vôbec treba dať nejaké meno. Nuž a v takom prípade je viac ako pravdepodobné, že by tieto pamäti ani neboli vyšli, alebo keby aj, zabrali by nanajvýš niekoľko stránok a mali by takú neoceniteľnú prednosť, že by boli ukážkou najstručnejšieho a najvernejšieho životopisu, aký v literatúre od vekov niekde existuje.

Aj keď nechcem tvrdiť, že narodiť sa v chudobinci je samo osebe tou najšťastnejšou a najzávideniahodnejšou okolnosťou, aká sa môže ľudskej bytosti prihodiť, predsa si len myslím, že zo všetkého, čo v danom prípade mohlo Olivera Twista stretnúť, toto bolo hádam to najlepšie.

Jedno je isté; Olivera nebolo veru ľahké prinútiť, aby vôbec začal dýchať! Dýchanie je síce strastný, ale potrebný zvyk, jeden z tých, ktorý nám zaručuje prirodzenú existenciu. Oliver ležal teda nejaký čas na malom matraci, vypchatom kúdeľou, lapal dych a dosť neisto balansoval medzi týmto a oným svetom, pričom sa vážky jasne klonili na stranu toho druhého. Isté je, že keby boli v tomto krátkom čase okolo Olivera starostlivé staré mamy, úzkostlivé tetušky, skúsené pestúnky a premúdri doktori, bola by ho ich starostlivosť nepochybne zabila. Ale pretože mal pri sebe iba jednu starenu z chudobinca, poriadne omámenú nezvyčajnou dávkou piva, a obecného ránhojiča, zmluvne zaviazaného postarať sa o takéto prípady – Oliver a príroda si svoj sporný bod vybojovali medzi sebou sami.

A výsledok bol taký, že po niekoľkých húževnatých pokusoch nabral Oliver dych, kýchol a hneď nato zvestoval obyvateľom chudobinca, že obci pribudlo nové bremeno. A potom spustil taký krik, aký sa dal odôvodnene čakať od novorodenca mužského pohlavia, ktorý ovláda onen veľmi užitočný orgán, totiž hlas, iba niečo vyše tri a štvrť minúty.

Len čo Oliver podal tento prvý dôkaz o slobodnej a správnej činnosti svojich pľúc, zašušťala z pestrých handričiek pozošívaná prikrývka, nedbanlivo prehodená cez železnú posteľ, z vankúša sa malátne podvihla bledá tvár mladej ženy a slabý hlas nejasne vyslovil slová:

– Ukážte mi dieťa, skôr ako zomriem.

Ránhojič sedel tvárou obrátený k ohňu a striedavo si zohrieval a mädlil dlane. Keď mladá žena prehovorila, vstal, pristúpil k záhlaviu postele a povedal vľúdnejšie, ako by človek od neho čakal:

– Ale, ale, načo hneď myslieť na umieranie!

– Nedajbože, len to nie! – zamiešala sa do reči opatrovateľka a chytro schovala do vrecka zelenú fľašku, z ktorej si práve v kúte s očividným pôžitkom upíjala. – Keby žila už tak dlho ako ja, pane, a mala trinásť vlastných detí a okrem dvoch, čo sú tu so mnou v chudobinci, všetky pod zemou, veruže by ináč rozprávala, nech jej dá Pán Boh dobré zdravie! Veď len povážte, jahniatko moje, čo je to byť matkou – veru tak.

Tieto utešujúce vyhliadky na materinské radosti zrejme nemali očakávaný účinok. Chorá len pokrútila hlavou a vystrela ruku za dieťaťom.

Ránhojič jej ho vložil do náručia. Vrúcne pritisla studené bledé pery na detské čielko, rukami si prešla po tvári, bezradne sa obzrela okolo seba, striasla sa, padla naznak – a skonala. Treli jej hruď, ruky i spánky, no krv sa už navždy zastavila.

– Je po všetkom, pani Thingummyová, – ozval sa napokon ránhojič.

– Ach, chúďa moje, veru, veru, – prisvedčila opatrovateľka a vzala zátku od zelenej fľašky, čo jej vypadla na vankúš, keď sa zohýnala po dieťa. – Chúďa moje!

– Nemusíte po mňa posielať, ak sa dieťa rozplače, – riekol ránhojič a rozvážne si naťahoval rukavice. – Dozaista bude nepokojné. Ak bude plakať, dajte mu cumeľ s ovsenou kašou. – Založil si klobúk a cestou k dverám sa zastavil pri posteli a povedal: – Bolo to naozaj pekné dievča. Skadeže prišlo?

– Doniesli ju sem včera v noci, – odpovedala stará žena, – na dozorcov príkaz. Našli ju ležať na ulici. Prešla určite kus cesty, lebo topánky mala celkom zodraté. No skade prišla alebo kam išla, to nikto nevie.

Ránhojič sa sklonil nad mŕtvou a podvihol jej ľavú ruku. – Stará história, – povedal a potriasol hlavou. – Ako vidím, nijaký snubný prsteň. Nuž čo... Dobrú noc!

Pán medikus sa pobral na obed, opatrovkyňa si ešte raz potiahla zo zelenej fľašky, potom si sadla na nízku stoličku pri ohni a začala novorodeniatko obliekať.

Malý Oliver Twist bol veru znamenitým príkladom toho, čo pre človeka znamenajú šaty. Ukrútený do vlniaka, ktorý bol dovtedy jeho jediným odevom, mohol byť dieťaťom šľachtica alebo aj žobráka. Aj ten najvznešenejší cudzinec by bol ťažko určil jeho pravé postavenie v spoločnosti. No keď ho teraz obliekli do starej kartúnovej košieľky, čo už celkom ožltla v takýchto službách, ihneď zapadol na svoje miesto – sirota z chudobinca – obecné dieťa – ubitý, večne hladný otrok, ktorý sa bude len potĺkať po svete a tŕžiť údery a ústrky, všetci budú ním opovrhovať a nik ho nepoľutuje.

Oliver plakal, ako vládal. Keby bol vedel, že je sirota, odkázaná na milosť a nemilosť presbyterov a dozorcov, bol by možno nariekal ešte hlasnejšie

2. KAPITOLA

Opisuje, ako Oliver Twist rástol, akú mal výchovu a zaopatrenie

V nasledujúcich ôsmich či desiatich mesiacoch bol Oliver obeťou neprestajného klamstva a zrady. Odchovali ho na fľaši. O vyhladovanom a zúboženom stave drobnej siroty podala správa chudobinca v príslušnom čase hlásenie správe obce. Správa obce sa dôstojne spýtala správy chudobinca, či „v ústave“ nie je v tom čase ubytovaná nejaká žena, ktorá by mohla Oliverovi poskytnúť starostlivosť a výživu, ktorú potrebuje. Správa chudobinca ponížene odpovedala, že nie je. Nato správa obce veľkodušne a ľudomilne rozhodla, že Oliver pôjde „na stravu a výchovu“, alebo inými slovami, že ho pošlú do filiálneho chudobinca, vzdialeného asi tri míle, kde sa dvadsať či tridsať mladistvých previnilcov, nepreťažovaných ani hojnosťou potravy, ani prílišným obliekaním, po celý deň povaľovalo na zemi pod materinským dozorom obstarožnej ženy. Prijímala týchto hriešnikov za úhradu sedem a pol pence od hlavy na týždeň.

Sedem a pol pence na týždeň je pekný peniaz na jedno dieťa. Za sedem a pol pence sa dá dosť zadovážiť, rozhodne dosť na to, aby sa dieťa až prejedalo. No táto obstarožná opatrovkyňa bola múdra a skúsená stvorička. Vedela, čo deťom osoží – a veľmi presne vedela aj to, čo osoží jej. A tak si privlastňovala väčšiu časť týždenného príspevku a nádejnému obecnému dorastu prideľovala ešte skromnejšie dávky, ako mu pôvodne určili. Takto objavila v najmenšom máličku ešte menšie máličko a osvedčila sa ako veľká experimentátorka a filozofka.

Každý pozná historku o istom filozofovi experimentátorovi, ktorý mal vynikajúcu teóriu, že kôň môže žiť bez krmiva. Dokazoval ju tak presvedčivo, že vlastnému koňovi obmedzil potravu na jedno steblo denne, a určite by bol z neho vychoval ohnivého a bujného žrebca, keby mu kôň nebol zdochol dvadsaťštyri hodín predtým, ako sa mal po prvý raz nasýtiť riadnym dúškom vzduchu.

Nanešťastie pre experimentálnu filozofiu onej ženskej, ktorej Olivera Twista zverili do opatery, mal jej výchovný systém zvyčajne podobný výsledok. Lebo práve vo chvíli, keď dieťa už vedelo žiť z najmenšej dávky tej najplanšej stravy, sa v ôsmich a pol z desiatich prípadov stávalo, že chovanec od biedy a zimy alebo ochorel, alebo pre nedbanlivý dozor padol do ohňa, alebo sa skoro zadusil. V každom takom prípade to úbožiatko zvyčajne povolali na onen svet a tam sa stretol so svojimi rodičmi, ktorých na tomto svete ani nepoznal.

Občas, ak sa vyskytlo nejaké zaujímavejšie súdne vyšetrovanie smrti obecného dieťaťa, ak ho napríklad nezbadali pri ustielaní postele alebo ho z neopatrnosti smrteľne obarili, keď bol v útulku náhodou, ale naozaj len náhodou umývací deň – porota si zmyslela klásť nepríjemné otázky alebo dokonca farníci buričsky pripájali pod nejakú sťažnosť svoje podpisy. No takéto trúfalosti obratom ruky zmarilo dobrozdanie ránhojiča a svedectvo boženíka.

Prvý z nich telo zvyčajne pitval a nič vnútri nenašiel (čo bolo veľmi pravdepodobné) a druhý – ako ináč – odprisahal všetko, čo obec od neho žiadala, a to bolo od neho naozaj veľmi obetavé!

Obecný výbor podnikal okrem toho občasné výpravy do útulku a deň predtým zakaždým poslal ta boženíka s odkazom, že príde. Keď sa výborníci dostavili, deti boli upravené a čisté – tak čo ešte mali ľudia chcieť?

Nemožno čakať, že takýto spôsob opatery donášal nejaké mimoriadne alebo bohaté plody. V deň svojich deviatich narodenín bol Oliver Twist bledé a chudé dieťa, dosť drobné, ba vyslovene šťúple. No príroda alebo možno aj dedičnosť zasiala do Oliverových pŕs náramne húževnatého ducha. A ten mal tam vďaka skromnej strave dosť miesta na rozpínanie. Ktovie, či práve tejto okolnosti nemožno pripísať, že sa chlapec deviatich narodenín vôbec dožil. Tak či tak mal svojich deväť rokov a trávil ich vo vybranej spoločnosti ďalších dvoch mladých pánov v pivnici na uhlie, kam ich zavreli po výdatnom výprasku, pretože si nehanebne trúfali byť hladní. Vtom sa však pani Mannová, dobrá správkyňa útulku, preľakla, lebo zazrela pána Bumbla, boženíka, ako sa pokúša otvoriť záhradnú bráničku. – Bože na nebesiach! Naozaj ste to vy, pán Bumble? – zvolala pani Mannová a vystrčila z obloka hlavu s dobre zahratým radostným nadšením. – Suzan, priveď Olivera a tých dvoch faganov hore a poriadne ich umy. – Namojdušu, aká som len šťastná, že vás vidím, pán Bumble, verte mi!

Nuž ale pán Bumble bol tučniak a navyše prchký človek, a tak namiesto toho, aby na toto privítanie odpovedal v podobnom duchu, najsamprv strašne zalomcoval bráničkou a nato kopol do nej tak mocne, ako vie dozaista kopnúť len boženíkova noha.

– Kristepane, také dačo, – volala pani Mannová a vybehla z domu, lebo medzitým už boli všetci traja chlapci von z pivnice, – ale takéto dačo! Ako som len mohla zabudnúť, že bránička je zahasprovaná. To pre tie naše detičky! Nech sa páči ďalej, pane. Prosím, nech sa vám len páči, pán Bumble, pekne vítam u nás!

– Tak toto je podľa vás, pani Mannová, úctivé a primerané správanie, – spytoval sa pán Bumble a zovrel v dlani trstenicu, – obecných úradníkov nechať vyčkávať pri záhradnej bránke, keď sem prídu v obecnej záležitosti, čo sa týka obecných sirôt? Uvedomujete si, pani Mannová, že ste, ak tak možno povedať, obcou poverená i platená zamestnankyňa?

– Verte mi, pán Bumble, že som povedala len pár slov detičkám, čo na vás tak držia, že práve idete k nám, – náramne ponížene odpovedala pani Mannová.

Pán Bumble si veľmi zakladal na svojom rečníckom umení i na svojej dôležitosti. Jedno z nich predviedol a druhé obhájil. Dal sa teda obmäkčiť.

– Dobre, dobre, pani Mannová, – riekol už pokojnejšie, – môžbyť je to tak, ako vravíte – môžbyť. Hádam aby sme šli dnu, pani Mannová, lebo som prišiel úradne a chcem sa s vami porozprávať.

Pani Mannová zaviedla obecného výborníka do malej izby s tehlovou dlážkou, ponúkla mu stoličku, úslužne mu odobrala trojrohý klobúk a trstenicu a položila ich pred neho na stôl. Pán Bumble si zotrel pot, čo mu vyrazil na čelo, záľubne pozrel na svoj klobúk a usmial sa. Veru tak, usmial sa! Aj boženíci sú len ľudia – a pán Bumble sa usmial.

– Nech vás, prosím, neurazí, čo vám teraz poviem, – začala pani Mannová sladko a zaliečavo. – Prešli ste kus cesty, rozumiete, lebo ináč by som si netrúfla. Nevypili by ste si kvapôčku niečoho, pán Bumble?

Ani kvapku. Ani kvapku, – bránil sa pán Bumble síce miernym, ale dôstojným pohybom pravej ruky.

Ale hádam si len dáte povedať, – naliehala pani Mannová, ktorá si všimla tón jeho odmietnutia, aj gesto, čo jeho slová sprevádzalo. – Aspoň malilinkú kvapôčku s troškou studenej vody a kúskom cukru.

Pán Bumble si odkašlal.

– Naozaj len kvapôčku, – prehovárala ho pani Mannová.

– A čo je to vlastne? – dozvedal sa boženík.

– No čo... Také dačo, čo musím mať stále poruke, pán Bumble, aby som z toho mohla kvapnúť mojim detičkám do Daffyho elixíru, keď prechorejú, – vysvetľovala pani Mannová, keď otvárala rožnú skriňu a vyťahovala z nej fľašu a pohárik. – Džin je to. Vás neoklamem, pán Bumble. Je to džin.

– Tak vy dávate deťom Daffyho elixír, pani Mannová? – čudoval sa pán Bumble a pritom so záujmom sledoval, ako pani Mannová nápoj mieša.

– Veru dávam, pánboh im daj zdravia, aj keď je taký drahý, – odpovedala opatrovkyňa. – Nevedela by som sa dívať, ako mi trpia pred očami, veď mi rozumiete, pane.

– Rozumiem, – pochválil ju pán Bumble. – To by ste určite nevedeli. Vy ste dobrá žena, pani Mannová, taká ľudská. – (Práve postavila na stôl pohárik!)

– Pri prvej príležitosti sa o tom zmienim pred výborom. – (Pritiahol si pohárik k sebe.) – Ste ako ich matka, pani Mannová. – (Zamiešal si džin rozriedený vodou.) – Mám... mám radosť, že vám môžem pripiť na zdravie, pani Mannová, – a naraz vlial do seba pol pohárika.

– Ale teraz k veci, – pokračoval boženík a vytiahol koženú náprsnú tašku. – To dieťa, čo sme narýchlo pokrstili na Olivera Twista, má dnes deväť rokov.

– Daj mu pánboh zdravia! – skočila mu do reči pani Mannová a rožkom zástery si trela ľavé oko, až jej sčervenelo.

– A hoci sme ponúkli odmenu desať libier, ktorú sme neskôr zvýšili na dvadsať, a hoci obec vynaložila skutočne obrovskú, ba možno povedať nadľudskú námahu, – pokračoval Bumble, – dodnes sa nám nepodarilo zistiť, kto je jeho otec, ani aké bolo bydlisko, meno a... no – stav jeho matky.

Pani Mannová rozhodila od úžasu ruky, ale po krátkom rozmýšľaní dodala:

– Ako to, že má vôbec nejaké meno?

Boženík sa hrdo vypäl a povedal: – To som mu vymyslel ja!

– Vy, pán Bumble?

– Ja, pani Mannová. Našim najdúchom dávame mená podľa abecedy. Posledný bol na S – nazval som ho teda Swubble. Tento bol na T, tak som mu dal meno Twist. Ten, čo príde po ňom, bude Unwin a ďalší Vilkins. Mám prichystané mená do konca abecedy, a keď dôjdeme k Z, pôjdeme od začiatku.

– No toto, veď vy ste hotový literát! – nadchýnala sa pani Mannová.

– Čo len to, – utrúsil boženík, zjavne polichotený takou poklonou.

– A možnože aj som, pani Mannová. – Dopil zriedený džin a doložil: – Keďže je Oliver už pristarý na to, aby bol u vás, výbor rozhodol, že ho vezme nazad do chudobinca. Prišiel som osobne, aby som ho ta odviedol. Tak mi poňho hneď pošlite.

– Už aj idem poňho, – odpovedala pani Mannová a vyšla z izby. Z Oliverovej tváre a rúk už medzitým natoľko zdrhli vrstvu špiny, koľko sa len na jedno umytie dalo, a tak ho jeho dobrotivá ochrankyňa doviedla do izby.

– Pokloň sa pánovi, Oliver, – prikázala chlapcovi pani Mannová.

Oliver sa poklonil a jeho poklona patrila spolovice boženíkovi na stoličke a spolovice trojrohému klobúku na stole.

– Pôjdeš so mnou, Oliver? – spýtal sa pán Bumble slávnostným hlasom. Oliver mal už-už na jazyku, že veľmi rád pôjde s hocikým, no vtom zdvihol oči a uvidel pani Mannovú, ktorá si stala za boženíkovu stoličku a nahnevane mu hrozila päsťou. Hneď všetko pochopil, veď tú päsť tak často pocítil na svojom tele, že sa mu hlboko vryla do pamäti.

– Pôjde so mnou aj ona? – spýtal sa neborák Oliver.

– Nie, ona nemôže, – nato pán Bumble. – No príde sa občas na teba pozrieť.

To chlapca veľmi nepotešilo. No hoci bol ešte malý, mal už dosť rozumu, aby zahral, ako strašne ľutuje, že odchádza. Vyroniť pár sĺz nebolo pre neho veľmi ťažké. Hlad a surové zaobchádzanie boli na to dobrí pomocníci – a Oliver sa rozplakal naozaj celkom prirodzene.

Pani Mannová ho potom do zunovania vyobjímala, ale čo sa Oliverovi oveľa väčšmi rátalo, vtisla mu do ruky aj krajec chleba s maslom – hádam aby nevyzeral príliš hladný, keď príde do chudobinca.

A tak s krajcom chleba v ruke a s čiapočkou obecnej siroty z hnedého súkna na hlave odchádzal Oliver s pánom Bumblom z biedneho domova, kde ani jediné vľúdne slovo, ani jeden láskavý pohľad nerozjasnil tesknotu jeho najútlejšieho detstva. A predsa sa detsky ľútostivo a usedavo rozplakal, keď sa bránka za ním zavrela. Čo akí úbohí boli jeho malí druhovia, ktorých práve opúšťal, boli to jediní priatelia, ktorých v živote poznal. Pocit opustenosti vo veľkom šírom svete prvý raz takto zachvátil jeho detské srdce.

Pán Bumble vykračoval dlhými krokmi a malý Oliver, ktorý sa ho mocne držal za zlatom lemovanú manžetu, poskakoval popri ňom a na konci každej štvrťmíle sa vypytoval, či už „tam“ čoskoro budú. Pán Bumble mu na jeho otázky odpovedal veľmi stručne a nevrlo, lebo chvíľková vľúdnosť, ktorú riedený džin prebúdza v niektorých srdciach, sa už v tom čase vyparila – teraz bol už pán Bumble zase iba boženíkom.

Oliver nepobudol medzi múrmi chudobinca ešte ani štvrť hodiny a ledva stihol spratať ďalší krajec chleba, keď sa pán Bumble, ktorý ho zveril do opatery jednej stareny, vrátil. Oznámil mu, že práve zasadá výbor a Oliver sa má ta ihneď dostaviť. Táto správa Olivera doslova ohromila, pretože nemal dosť jasnú predstavu o tom, čo je to vlastne výbor, a tak nevedel, či sa má z toho radovať, alebo sa báť. Ale na rozmýšľanie nemal veľa času, lebo pán Bumble ho najprv klepol trstenicou po hlave, aby ho prebudil, a potom po chrbte, aby sa rozkýval. Rozkázal mu, aby šiel za ním, a zaviedol ho do veľkej vybielenej miestnosti, kde okolo stola sedelo osem či desať tučných pánov. Za vrchstolom v kresle o poznanie vyššom ako ostatné sa uvelebil obzvlášť tučný pán s červenou tvárou, okrúhlou ako mesiac.

– Pokloň sa výboru, – povedal Bumble. – Oliver si zotrel dve-tri slzičky, čo mu uviazli v očiach, a pretože nevidel nijaký výbor, ale len stôl, poklonil sa stolu.

– Ako sa voláš, chlapče? – spýtal sa ho pán vo vysokom kresle.

Pri pohľade na toľkých pánov sa Oliver od strachu až roztriasol. Keď ho boženík znova klepol po chrbte, rozplakal sa. Odpovedal preto veľmi ticho a váhavo, a na to jeden pán v bielej veste povedal, že je to voľajaký ťuťmák. A to bol teda vynikajúci spôsob, ako chlapcovi dodať odvahy a vyviesť ho z rozpakov.

– Chlapče, – ozval sa znova pán vo vysokom kresle, – dobre ma počúvaj. Predpokladám, že vieš, že si sirota, však?

– Čo je to, prosím? – opýtal sa neborák Oliver.

– Ten chlapec je naozaj ťuťmák, hneď som si to myslel, – opakoval pán v bielej veste.

– Ticho! – napomenul ho pán, ktorý hovoril predtým. –Hádam vieš, že nemáš ani otca, ani matku a že ťa vychovala obec, to hádam len vieš?

– Áno, prosím, – odpovedal Oliver a horko sa rozplakal.

– Prečo vlastne reveš? – spýtal sa pán v bielej veste. A bolo to skutočne nepochopiteľné. Prečo sa len ten chlapec tak rozplakal?

– Dúfam, že sa každý večer modlíš, – drsným hlasom sa ozval iný pán, – a že sa ako dobrý kresťan modlíš za ľudí, ktorí ťa živia a starajú sa o teba.

– Áno, pane, – jachtal chlapec.

– Nuž teda, chlapče, prišiel si sem, aby si sa niečo naučil a osvojil si nejaké užitočné remeslo, – povedal červenolíci pán vo vysokom kresle.

– Tak zajtra ráno o šiestej začneš ruskať konope, – doložil nevľúdny pán v bielej veste.

Za zlúčenie prvého i druhého dobrodenia do ruskania konope sa Oliver na boženíkov pokyn hlboko poklonil a potom ho chytro odviedli do veľkej siene. Tam na hrubom a tvrdom lôžku usedavo nariekal, až naveľa zaspal. Aký vynikajúci príklad ľudomilných anglických zákonov! Veď umožňujú aj obecnej chudobe spať!

Chudák Oliver! Iste ani netušil, keď tam ležal a spal a nevedel, čo sa okolo neho robí, že práve v ten istý deň dospel výbor k rozhodnutiu, ktoré podstatne ovplyvní jeho ďalší osud. No stalo sa. A bolo to takto:

Členovia tohto výboru, muži veľmi múdri, hĺbaví a dôvtipní, keď sa už raz začali zaujímať o chudobinec, odrazu zistili niečo, na čo by obyčajní ľudia nikdy neboli prišli. Zistili, že sa tým bedárom v chudobinci vlastne páči! Že je to vyslovený zábavný podnik pre chudobnejšie vrstvy! Krčma, kde sa za nič nemusí platiť, kde môžete, ako je rok dlhý, zadarmo raňajkovať, obedovať, olovrantovať i večerať! Jednoducho raj z tehál a malty, kde je len samá hra a nijaká práca.

– Ohó! – povedali si výborníci ako naslovovzatí znalci. – Na to sme tu my, aby sme dali veci do poriadku... A tomuto všetkému urobíme krátky koniec!

Ustálili sa na zásade, že všetci chudobní si budú môcť vybrať (lebo nútiť nechcú nikoho, to nie): alebo budú pomaly umierať v chudobinci, alebo rýchlo vonku. Uzavreli preto s vodárňou zmluvu na neobmedzenú dodávku vody a s obchodníkom s obilím sa dohodli, že im bude pravidelne dodávať malé množstvo ovsenej múky. A chovancom vydávali tri razy denne riedku ovsenú kašu s jednou cibuľou dva razy do týždňa a s polovicou žemle v nedeľu.

Prvých šesť mesiacov po premiestnení Olivera Twista sa tento režim prísne dodržiaval. Spočiatku bol dosť drahý, lebo účty pohrebného ústavu stúpali a všetkým chovancom chudobinca bolo treba zužovať šaty, pretože sa im po jednom či dvoch týždňoch kašovej diéty plantali okolo vycivených a zúbožených tiel. Ale tak ako sa tenčili telá chovancov chudobinca, stenčoval sa aj ich počet – a výborníci boli celí uveličení.

Miestnosť, kde chlapci jedávali, bola kamenná šalanda s veľkým medeným kotlom na jednom konci. Správca, opásaný zásterou, z tohto kotla za pomoci jednej alebo dvoch žien v určených hodinách rozdeľoval naberačkou ovsenú kašu. Tohto znamenitého krmiva dostal každý chlapec za jednu polievkovú šálku a nič viac – iba pri veľkých verejných sviatkoch dostal okrem toho ešte dve a štvrť uncie chleba. Misky nebolo treba nikdy umývať. Chlapci ich lyžicami vždy tak vyškrabali, že sa blyšťali ako predtým. A keď túto robotu skončili (čo nikdy netrvalo dlho, lebo lyžice boli skoro také veľké ako misky), sedeli s očami prilepenými na kotle a s takým zažiadaným výrazom, ani čo by chceli zhltnúť aj tehly, ktorými bol kotol obmurovaný. Pritom si horlivo oblizovali prsty, aby zachránili každú zatúlanú kvapôčku kaše, ktorá im mohla na ne odfrknúť.

Chlapci majú zvyčajne vynikajúcu chuť do jedla. Oliver Twist a jeho druhovia znášali muky pomalého morenia hladom tri mesiace. Napokon boli už takí pažraví, ba až diví od hladu, že jeden chlapec, na svoj vek priveľký a nezvyknutý na hladovanie (pretože jeho otec mával malú verejnú jedáleň), svojim druhom zachmúrene naznačil, že ak každý deň nedostane ešte za jednu misku kaše, obáva sa, že raz zje chlapca, čo spáva vedľa neho. A to bol náhodou slabučký a útly mládenček. Veľký chalan mal divé hladné oči a chlapci mu slepo uverili. Zvolali poradu a losovali, kto má ísť v ten deň po večeri k správcovi a požiadať o prídavok. A lós padol na Olivera Twista.

Prišiel večer a chlapci zaujali svoje miesta. Správca vo svojej kuchárskej rovnošate si stal k medenému kotlu a jeho pomocníčky z chudobinca sa postavili za neho. Rozdali kašu a chlapci potom dlhou modlitbou ďakovali za krátku hostinu. Kaša raz-dva zmizla. Chlapci si šuškali a žmurkali na Olivera, ba tí najbližší ho aj poštuchovali. Hoci ešte dieťa, od hladu bol už zúfalý a bieda mu dodala odvahy. Vstal spoza stola, s miskou a lyžicou v ruke podišiel k správcovi a vlastnou smelosťou akomak vyľakaný povedal:

– Prosím, pane, ešte by som trocha chcel.

Správca bol tučný zdravý chlap, ale v tej chvíli zbledol ako stena. V nemom úžase niekoľko sekúnd vypliešťal oči na malého buriča a potom sa chytro pridržal kotla, aby nespadol. Pomocníčky zmeraveli od údivu a chlapci od strachu.

– Čože?! – slabým hlasom konečne vytisol zo seba správca.

– Prosím, – zopakoval Oliver, – ešte by som trocha chcel.

Správca sa zahnal naberačkou po Oliverovej hlave, zovrel ho v rukách ako v kliešťach a hlasno volal boženíka.

Výbor práve o čomsi vážne rokoval, keď sa pán Bumble vrátil do izby náramne rozčúlený a na adresu pána vo vysokom kresle vykríkol:

– Pán Limbkins! Odpustite, prosím, pane, ale Oliver Twist si ešte pýta.

Všetci sa strhli. Na všetkých tvárach sa zračilo zdesenie.

– Čože?! – zvolal pán Limbkins. – Upokojte sa, Bumble, a odpovedzte mi jasne. Chcete povedať, že si ešte pýtal, keď už zjedol večeru vymeranú stravovacím poriadkom?

– Áno, – prisvedčil Bumble.

– Ten chlapec raz odvisne, – ozval sa pán v bielej veste. – Som presvedčený, že ten chlapec bude raz visieť.

Tvrdeniu tohto jasnovidca nik neodporoval. Rozprúdila sa živá diskusia. Rozkázali Olivera ihneď zavrieť a na druhý deň vylepili na bránu vyhlášku, ponúkajúcu päť libier odmeny komukoľvek, kto z obce sníme starosť o Olivera Twista. Inými slovami ponúkali päť libier a Olivera Twista komukoľvek – mužovi alebo žene –, kto potrebuje učňa na hocijaké remeslo, do obchodu alebo iného zamestnania.

– V živote som ešte nebol o ničom taký presvedčený, – vyhlásil na druhý deň ráno pán v bielej veste, keď klopal na bránu a čítal vyhlášku, – v živote som ešte nebol o ničom taký presvedčený, ako o tom, že tento chlapec bude raz visieť.

Pretože na ďalších stránkach zamýšľam ukázať, či mal pán v bielej veste pravdu, ubral by som možno tomuto rozprávaniu na zaujímavosti (ak je vôbec zaujímavé), keby som sa už teraz odvážil naznačiť, či mal život Olivera Twista taký násilný koniec, alebo nie.

3. KAPITOLA

Rozpráva o tom, ako málo chýbalo, a Oliver Twist by bol dostal miesto, čo by akiste nebolo výnosné

Celý týždeň po spáchaní toho bezbožného a rúhavého priestupku, totiž že žiadal o prídavok kaše, zostal Oliver v prísnej samoväzbe v tmavej a pustej miestnosti, do ktorej ho múdry a milostiplný výbor dal zavrieť. Na prvý pohľad sa nezdá nerozumné predpokladať, že keby bol mal náležitú úctu k predpovedi pána v bielej veste, bol by raz navždy založil vešteckú slávu tohto mudrca tým, že by bol jeden rožtek vreckovky uviazal na klin v stene a na druhý priviazal sám seba. Uskutočniť tento čin mu však bránilo to, že vreckovky ako vraj prepychový predmet nosom chovancov chudobinca celkom odopreli. Ešte väčšou prekážkou bola Oliverova mladosť a detskosť. Celý deň len žalostne plakal, a keď nadišla dlhá a tiesnivá noc, malými rukami si zakryl oči, aby odohnal tmu, schúlil sa do kútika a pokúšal sa zaspať. Podchvíľou sa strhával zo sna a celý roztrasený sa tisol k stene, ani čo by mu aj jej studený a tvrdý povrch bol akou-takou ochranou v temnote a samote, čo ho obkolesovali.

Nech si však odporcovia takéhoto „systému“ nemyslia, že počas samoväzby výbor Oliverovi odopieral dobrodenie pohybu, potešenie zo spoločnosti alebo milosť náboženskej útechy. Čo sa týka pohybu: bolo práve chladno a rezko a Oliver smel každé ráno vykonávať očistu tela pod pumpou na kamennom dvore a pod dozorom pána Bumbla, ktorý ho pri tom chránil pred prechladnutím tak, že mu trstenicou vytrvalo vlieval do žíl hrejivo štipľavý pocit tepla. Čo sa týka spoločnosti: každý druhý deň ho priviedli do siene, kde chlapci jedli, a tam ho družne vyšibali na verejnú výstrahu a odstrašujúci príklad pre ostatných. A milosť náboženskej útechy nielenže mu neodopierali, ale každý večer ho v čase večerných modlitieb dokopali do tej istej miestnosti. Tam smel počúvať a čerpať útechu zo spoločnej modlitby, ktorá mala na príkaz výboru zvláštnu doložku. V nej chlapci úpenlivo prosili, aby boli dobrí, cnostní, spokojní a poslušní a aby ich Boh uchránil od hriechov a nerestí Olivera Twista.

A stalo sa jedného rána, keď bolo Oliverovo položenie takéto utešené a sľubné, že sa po High Street uberal kominár pán Gamfield a lámal si hlavu, ako zaplatí nedoplatky nájomného, ktoré začal od neho jeho domáci naliehavo vymáhať. Aj pri najoptimistickejšom odhade mu chýbalo päť libier, a tak v akomsi počtárskom zúfalstve trýznil raz sebe mozog, raz chrbát somárovi. Dochádzal práve k chudobincu a do oka mu padla vyhláška, vylepená na bránke.

– Pŕŕ! – povedal pán Gamfield somárovi.

No somár bol práve hlboko zamyslený, a preto aj roztržitý. Pravdepodobne rozmýšľal, či mu osud dožičí jeden alebo až dva kapustné hlúby, keď dovezie na miesto dve vrecia sadzí, čo má na vozíku. Povel preto vôbec nevnímal a terigal sa ďalej.

Pán Gamfield somárovi zahrešil a preklial ho celého, ale najmä jeho oči, rozbehol sa za ním a tak ho tresol po hlave, že by bol dozaista rozbil lebku každému – ale nie somárovi... Potom ho zdrapil za uzdu a prudko mu strhol pysk nabok, aby mu tak jemne pripomenul, že nie je svojím pánom, a týmto spôsobom somára obrátil. Potom ho ešte raz udrel po hlave, len aby ho trocha omráčil, kým sa k nemu vráti. Keď skončil tieto prípravy, pristúpil k bránke, aby si prečítal vyhlášku.

Pri bráne stál práve s rukami za chrbtom pán v bielej veste. Bol svedkom malej hádky medzi pánom Gamfieldom a somárom a spokojne sa usmieval, keď kominár čítal ceduľu, lebo na prvý pohľad usúdil, že Gamfield je presne taký pán, akého Oliver Twist potrebuje. Aj pán Gamfield sa usmial, keď vyhlášku prečítal, pretože päť libier bol práve taký obnos, aký mu chýbal. No a čo sa týka chlapca, ktorým bol ten obnos „zaťažený“, pán Gamfield dobre vedel, aká je v chudobinci strava, a preto bol presvedčený, že chlapec bude šťúple chlapiatko, akurát vhodné na vymetanie kachieľ. Preto si ceduľu preslabikoval ešte raz od začiatku do konca, potom sa na znak úcty dotkol baranice na hlave a oslovil pána v bielej veste:

– Tuto tento chlapec, pane, ktorého chce dať obec do učenia, – začal pán Gamfield.

– A čo, priateľko, – s blahosklonným úsmevom povedal pán v bielej veste, – čo je s ním?

– Keby teda obec chcela, aby sa vyučil ľahkému a peknému remeslu v dobrom a počestnom kominárstve, – pokračoval pán Gamfield, – ja učňa práve potrebujem a hneď by som si ho vzal.

– Poďte ďalej, – povedal pán v bielej veste. Gamfield sa máličko zdržal, len toľko, čo odskočil dať somárovi ešte jednu po hlave a ešte raz mu šklbnúť pyskom na výstrahu, aby mu neušiel, a potom šiel za pánom v bielej veste do miestnosti, kde ho Oliver videl prvý raz.

– Je to špinavé remeslo, – povedal pán Limbkins, keď Gamfield opakoval svoje želanie.

– Koľkoráz sa už malí chlapci v komíne aj udusili, – ozval sa iný pán.

– To preto, že slamu najprv navlhčili a až potom ju v komíne zapálili, aby ich dostali dolu z komína, – odpovedal Gamfield. – Tak je tam iba dym a nijaký plameň. No dymom si nepomôžete, keď chcete chlapca donútiť, aby zliezol. Pretože dym ho len uspáva a to je chlapcovi celkom príjemné. Títo chlapci sú strašne hlavatí a strašne leniví, ctení páni, a ničím iným ich nedonútite zliezť dolu tak šikovne ako poriadnym plameňom. A okrem toho, ctení páni, je to aj milosrdné, lebo keď chlapci v komíne uviaznu, stačí im trocha pripiecť päty a raz-dva sú dolu.

Takéto vysvetlenie zjavne náramne zabávalo pána v bielej veste, ale od pohľadu, čo naňho vrhol pán Limbkins, ho smiech chytro prešiel. Výbor sa potom niekoľko minút radil, ale tak ticho, že bolo počuť len slová „úspora výdavkov“, „dobrý dojem v účtoch“ a „uverejniť správu v tlači“. Aj tie ste začuli len preto, lebo ich veľmi často a dôrazne opakovali.

Naveľa šepot prestal, a keď výborníci znova zaujali svoje miesta a nasadili si dôstojný výraz, prvý sa ozval pán Limbkins:

– Uvážili sme váš návrh, ale prijať ho nemôžeme.

– Rozhodne nie, – doložil pán v bielej veste.

– Veru tak, – pripojili sa ostatní členovia.

Keďže o pánu Gamfieldovi sa povrávalo, že už troch či štyroch učňov zmlátil na smrť, zišlo mu na um, či si výborníci nevzali do hlavy, že by pri svojom rozhodovaní mali zvážiť aj túto nepodstatnú okolnosť. Ak tak urobili, bolo to v príkrom rozpore s ich zvyčajným postupom pri obchodných záležitostiach. No pretože si ani trocha neželal kriesiť takéto podozrenie, iba mädlil v rukách čiapku a voľným krokom odchádzal od stola.

– Tak mi ho teda nedáte, páni? – spýtal sa Gamfield, keď sa pri dverách ešte zastavil.

– Nie, – odpovedal mu pán Limbkins, – a okrem toho si myslíme, keď je to také škaredé remeslo, malo by vám stačiť aj trocha menšie výučné, než aké sme ponúkli.

Pánu Gamfieldovi sa rozjasnila tvár, keď sa rýchlym krokom vrátil k stolu a povedal:

– Koľko teda dáte, páni? Ale, ale... Hádam len nebudete takí neľútostní voči chudobnému človeku. Koľko teda dáte?

– Podľa mňa sú tri libry desať šilingov až-až, – vyhlásil pán Limbkins.

– Tých desať šilingov už netreba... – ozval sa pán v bielej veste.

– Ale no... – jednal sa pán Gamfield. – Dohodnime sa na štyroch, páni. Dohodnime sa na štyroch a vy sa ho strasiete na večné veky. No tak...!

– Tri libry desať šilingov, – pevným hlasom opakoval pán Limbkins.

– Nie tak! Rozdeľme ten zvyšok napoly, páni, – naliehal Gamfield. – Tri libry pätnásť šilingov.

– Ani o štvrť pence viacej, – znela pevná odpoveď pána Limbkinsa.

– Ste ku mne strašne tvrdí, páni, – nerozhodne sa bránil pán Gamfield.

– Pch! Pch, nezmysel! – odporoval pán v bielej veste. – Bol by lacný aj bez výučného. Berte si ho a nerobte sprostosti, človeče! Veď je to chlapec akurát pre vás. Občas ho vyplatíte, to mu nezaškodí. A strava vás veru vyjde lacno, lebo už od narodenia ho nik neprekrmoval. Ha-ha-ha!

...