J.R.R. Tolkien

PÁN PRSTEŇOV

1

SPOLOČENSTVO PRSTEŇA

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

The Edition published by arrengements
with Harper Collins Pub. Ltd.

The Fellowship of the Ring © George Allen & Unwin
(Publishers) Ltd. 1954, 1966

Slovak edition © by Vydavateľstvo Slovart, spol. s r. o.,
Bratislava 2001, 2012

Translation © Otakar Kořínek 2001, 2012

ISBN 978-80-556-0634-7

Tri prstene elfským kráľom vonku pod nebom,

Sedem pánom trpaslíkov v sieňach z kameňa,

Deväť mužom z ľudí, ktorých osudom je skon,

Veľprsteň pre Pána tmy na tróne z plameňa

V zemi Mordor, kde Tieň vládne zlom.

Veľprsteň im všetkým velí, jeho ruka krutá

Privolá ich do jedného a v čiernej tme spúta

V zemi Mordor, kde Tieň vládne zlom.

SPOLOČENSTVO PRSTEŇA

Prvá kniha

1. kapitola

Dlho očakávaná oslava

Keď pán Bilbo Bublík z Vreckán oznámil, že onedlho oslávi stojedenáste narodeniny mimoriadne veľkolepou parádou, v Hobitove zavládlo náramné vzrušenie a bolo okolo toho veľa rečí.

Bilbo bol veľmi bohatý a veľmi svojrázny a Grófstvo nad ním žaslo už šesťdesiat rokov od jeho nevšedného zmiznutia a nečakaného návratu. Bohatstvo, ktoré si priviezol z ciest, sa už stalo miestnou legendou a všeobecne sa verilo, nech si starí hovorili, čo chceli, že Kopec pri Vreckanoch je prevŕtaný chodbami, plnými pokladov. A keby ani to nestačilo na chýr, údiv vzbudzovala jeho trvajúca vitalita. Čas plynul, ale na pána Bublíka akoby nepôsobil. V deväťdesiatich rokoch vyzeral rovnako ako v päťdesiatke. Keď dovŕšil deväťdesiatdeväť, začali o ňom hovoriť, že je „zachovaný“, ale výstižnejšie by bolo bývalo „nezmenený“. Podaktorí krútili hlavami a mudrovali, že je to priveľa dobrého. Zdalo sa nespravodlivé, že niekto sa teší (navidomoči) večnej mladosti a rovnako (údajne) nevyčerpateľnému bohatstvu.

„Za to sa bude musieť zaplatiť,“ usudzovali. „Nie je to prirodzené a budú z toho mrzutosti.“

Dosiaľ sa však mrzutosti neukazovali, a keďže bol pán Bublík štedrý, pokiaľ išlo o peniaze, väčšina občianstva mu výstrednosti i šťastie ochotne odpúšťala. S príbuznými sa navštevoval, ale nič viac (pravda, okrem mechovických Bublíkovcov) a získal si mnoho oddaných obdivovateľov spomedzi hobitov z chudobných a bezvýznamných rodín. Blízkych priateľov však nemal, kým nezačali dorastať jeho mladší bratanci.

Najstarší z nich – a Bilbovi najmilší – bol mladý Frodo Bublík. Keď mal Bilbo deväťdesiatdeväť rokov, vzal si ho za svojho ako dediča a priviedol si ho do Vreckán. Tým s konečnou platnosťou zmaril nádeje mechovických Bublíkovcov. Bilbo a Frodo mali narodeniny zhodou okolností v ten istý deň – 22. septembra. „Presťahuj sa ku mne, milý môj Frodo, a narodeniny budeme odteraz pekne-krásne oslavovať spolu,“ vyhlásil jedného dňa Bilbo. V tom čase bol Frodo ešte len dvadsiatnik, ako hobiti volali nezodpovedný vek medzi detstvom a plnoletosťou, ktorú dosahovali v tridsiatich troch rokoch.

Prešlo ďalších dvanásť rokov. Bublíkovci rok čo rok poriadali vo Vreckanoch ohromne veselé spoločné oslavy narodenín, no bolo zrejmé, že na túto jeseň plánujú niečo celkom výnimočné. Bilbo sa mal dožiť stojedenástin, 111, čo je dosť zvláštne číslo, a na hobita úctyhodný vek (sám starý Bral sa dožil iba 130), a Frodo mal mať tridsaťtri, čo bol významný medzník – vek plnoletosti. V Hobitove a Prívodí sa začali vrtieť jazyky a chýr o nadchádzajúcej udalosti sa rozniesol po celom Grófstve. Život a osoba pána Bilba Bublíka sa zasa raz stala námetom rozhovorov a čo starší zistili, že o ich spomienky naraz stúpol záujem.

Nikto nemal pozornejšie poslucháčstvo ako starý Šuk Mukro, ktorému sa hovorilo Tatko. Zoširoka vykladal v krčmičke Pod brečtanom na Prívodskej ceste. Jeho slová mali náležitú autoritu, lebo o vreckanskú záhradu sa staral štyridsať rokov a predtým v tom pomáhal starému Ostrvovi. Dnes, keď už aj on starol a tŕpli mu kĺby, tieto práce vykonával zväčša jeho najmladší syn Sam Mukro. Otec i syn vychádzali s Bilbom a Frodom nanajvýš priateľsky. Bývali na samom Kopci vo Vreckanskej uličke č. 3 hneď poniže Vreckán.

„Veľmi slušný a lepší hobit je tento pán Bilbo, to ja hovorím odjakživa,“ vyhlasoval Tatko. A plným právom, lebo Bilbo sa k nemu vždy správal náramne zdvorilo, oslovujúc ho „majster Mukšikula“, a ustavične sa s ním radil o pestovaní zeleniny – vo veciach „korienkovej“, najmä zemiakov, totiž Tatka všetci z okolia (vrátane jeho samého) pokladali za vyhláseného znalca.

„Ale čo ten Frodo, čo uňho býva?“ nadhodil starý Drubák z Prívodia. „Volá sa Bublík, ale vraj je viac ako spolovice Brandylen. Nejde mi do hlavy, prečo si hociktorý Bublík z Hobitova potrebuje hľadať ženu až v Jeleninách, kde sú ľudia takí podivní.“

„A veru nie div, že sú podivní, keď žijú na zlej strane Brandyvínu pri samom Starolese,“ ozval sa Otec Dvojnožka (Tatkov sused). „Sú to zlé, temné končiny, ak je len polovica pravdy na tom, čo sa hovorí.“

„Tak je, otče!“ pridupľoval Tatko. „Brandylenovci z Jelenín síce nežijú rovno v Starolese, ale podivné plemeno to je, pravda pravdúca. Vymýšľajú s loďkami na tej veľkej rieke – a to je proti prírode. Nečudo, že to berie zlé konce. Ale nech je, ako chce, pán Frodo je príjemný mladý hobit, to sa musí nechať. Celkom ako pán Bilbo, a nielen na výzor. Konečne, jeho otec bol tiež Bublík. Pán Drogo Bublík, slušný, sporiadaný hobit. Nikdy sa o ňom ktovieako nehovorilo, kým sa neutopil.“

„Neutopil?“ zahlaholilo niekoľko hlasov. O tom už, pravdaže, počuli, a počuli aj iné, temnejšie chýry, no hobiti sa vyžívajú v rodinných históriách, a tak boli ochotní vypočuť si všetko znova.

„Nuž, tak sa vraví,“ pokyvkal hlavou Tatko. „Veď viete, pán Drogo sa oženil s chuderkou slečnou Primulou Brandylenovou. Bola to prvá sesternica nášho pán Bilba z matkinej strany – jej matka bola najmladšia z dcér starého Brala – a pán Drogo bol jeho druhým bratancom. Takže pán Frodo je jeho prvým i druhým bratancom, z oboch koncov z druhého kolena, však viete ako. A pán Drogo bol práve u svojho svokra v Brandove, u starého pána Gorbadoca, ako mnohokrát po svadbe – veľmi mu uňho chutilo a starý Gorbadoc mal naozaj štedrý stôl. Šiel sa člnkovať na Brandyvín a aj so ženou sa utopili. A chudáčik pán Frodo bol ešte malý. Nuž tak.“

„Ja som počul, že šli na rieku po večeri pri mesiačiku a člnok sa vraj potopil pod váhou pána Droga,“ povedal starý Drubák.

„A ja zas, že ona ho strčila do vody a on ju stiahol so sebou,“ pridal svoje do debaty hobitovský mlynár Ryšavec.

„Ty už len never všetkému, čo počuješ, Ryšavec!“ zavrátil ho Tatko, ktorý sa s mlynárom veľmi neráčil. „Čo tu vyťahovať reči o strkaní a ťahaní. Člny sú vratké, aj keď v nich len ticho sedíš, nijaké ďalšie nešťastia si pýtať nemusíš. Nuž tak. Pán Frodo ostal sirôtka stratená, ako sa vraví, medzi tými čudnými Jeleninčanmi a v Brandove ho ktovieako vychovávali. Hotová králikáreň, to vravia všetci. Starý pán Gorbadoc tam mal vždy aspoň stovku príbuzných. Pán Bilbo nemohol urobiť milosrdnejší skutok, ako keď toho mládenca priviedol medzi slušných ľudí.

Ale pre mechovických Bublíkovcov to musela byť pohroma. Už si mysleli, že im Vreckany pripadnú, keď vtedy odišiel a myslelo sa, že je po ňom. A potom sa vráti a vystrnadí ich von a žije si a žije a nevyzerá ani o deň starší, nebo mu žehnaj! A z ničoho nič sa vytasí s dedičom a poriadne dá spísať všetky papiere. Mechovickí Bublíkovci už Vreckany znútra neuvidia, aspoň dúfajme.“

„Počul som, že je tam ukrytá pekná kôpka peňazí,“ ozval sa neznámy, ktorý prišiel za obchodom z Michelovej úžľabiny v Západnej marke. „A celý vrch toho vášho Kopca sú vraj krížom-krážom chodby plné truhlíc so zlatom a striebrom, ale aj drahých kameňov je tam, podľa toho, čo som počul.“

„Potom ste počuli viac, než môžem povedať ja,“ odvetil Tatko. „O drahých kameňoch neviem nič. Pán Bilbo nešetrí peniazmi a zdá sa, že mu nechýbajú, ale o nijakých chodbách neviem. Videl som ho, keď sa vracal. Bude to takých šesťdesiat rokov, keď som bol mládenec. Ešte som sa dlho neučil u starého Ostrvu – bol to bratanec môjho otca –, keď ma vzal hore do Vreckán odháňať počas výpredaja ľudí zo záhrady, aby to tam všetko nepošliapali a nepodupali. A uprostred toho všetkého si zrazu ide pán Bilbo hore Kopcom s poníkom, ktorý niesol pár veľkých vriec a zopár truhlíc. Nepochybujem, že ich mal plné pokladov, ktoré nadobudol v ďalekých krajoch, kde sú vraj celé hory zo zlata. Ale aby sa tým dali zaplniť chodby, to veru nie. Nuž ale môj Sam o tom bude vedieť viac. Vo Vreckanoch je ako doma. Je celý blázon do historiek o starých časoch a počúva všetko, čo o tom pán Bilbo hovorí. Naučil ho dokonca čítať a písať – nič zlé tým, pravdaže, nemyslel, a ja dúfam, že z toho nevzíde dajaké zlo.

‚Draci a elfovia,’ vravím mu. ‚Kapusta a zemiaky sú pre teba a pre mňa lepšie. Ty sa len nemiešaj do vecí pánov, lebo skončíš v takej šlamastike, že sa z nej nevymotáš,’ povedal som mu. A mohol by som to povedať aj iným,“ dodal, streliac pohľadom na toho neznámeho a na mlynára.

Tatko však poslucháčov nepresvedčil. Legenda o Bilbovom bohatstve bola už pevne zakorenená v mysliach mladšej generácie hobitov.

„K tomu, čo si priviezol, zaiste pridával,“ protirečil mlynár, ktorý týmito slovami vyjadril všeobecnú mienku. „Často je preč z domu a len sa pozrite na tie čudesné tvory, čo ho navštevujú – po nociach k nemu chodia trpaslíci, k tomu ten starý tulácky čarodejník Gandalf a vôbec. Môžeš si hovoriť, čo chceš, Tatko, ale Vreckany sú podivné miesto a tí, čo tam bývajú, sú ešte podivnejší.“

„A ty si môžeš hovoriť, čo chceš, zasa o veciach, v ktorých sa vyznáš tak málo ako v člnkovaní, pán Ryšavec,“ odsekol Tatko, ktorému sa mlynár znevidel ešte väčšmi. „Ak je ti toto podivné, potom po podivnosť nemusíme chodiť ďaleko. Nájdu sa takí, a tu kúsok, ktorí by priateľa nepozvali na korbeľ piva, ani keby bývali v diere so zlatými stenami. Vo Vreckanoch je všetko, ako sa patrí, aby si vedel. Náš Sam povedal, že na oslavu budú pozvaní všetci, všetci do jedného a každý, každý, vravím ti, dostane darček – už tento mesiac.“

Tým mesiacom bol september a plynul taký krásny, že si krajší nemožno želať. Asi o dva dni sa rozletel chýr (podľa všetkého od vševedúceho Sama), že bude ohňostroj – a nie obyčajný, ale taký ohňostroj, aký v Grófstve nevideli už takmer storočie, priam od smrti starého Brala.

Dni plynuli a veľký deň sa blížil. Raz večer vhrkotal do Hobitova čudný voz, naložený ešte čudnejšími balíkmi, a hneď sa aj terigal hore Kopcom do Vreckán. Vyľakaní hobiti ho obkúkali s otvorenými ústami z priedomí, osvetlených lampášmi. Viezol sa na ňom akýsi čudný národ, vyspevujúci neznáme pesničky – bradatí trpaslíci s hlbokými kapucňami. Zopár ich zostalo vo Vreckanoch. Koncom druhého septembrového týždňa prešla za bieleho dňa Prívodím brička smerom od Brandyvínskeho mosta. Viezol sa na nej starec, a okrem neho už nikto. Na hlave mal modrý končistý klobúk, zaodetý bol do dlhého sivého plášťa a na krku mu povieval striebristý šál. Mal dlhú bielu bradu a huňaté obočie, ktoré mu trčalo spod striešky klobúka. Malí hobiti bežali za bričkou celou cestou cez Hobitov a potom až hore na Kopec. Bol to náklad s potrebami na ohňostroj, ako sa hobítčatá správne dovtípili. Pri Bilbových dverách začal starec bričku vykladať – veľké zväzky rakiet mnohorakých druhov a tvarov a na každom svietila nálepka s veľkým červeným G a s elfskou runou .

Bol to, pravdaže, Gandalfov znak a starec bol sám čarodejník Gandalf, ktorého v Grófstve obdivovali najmä pre obratné zaobchádzanie s ohňom, dymom a so svetlami. Jeho skutočná práca bola oveľa ťažšia a nebezpečnejšia, ale o nej obyvateľstvo Grófstva nič nevedelo. Brali ho jednoducho ako jednu z „atrakcií“ oslavy. Preto to vzrušenie hobítčat. „G ako Gavalier!“ vykrikovali a starec sa usmieval. Poznali ho z videnia, hoci sa v Hobitove ukazoval zriedkavo a nikdy sa dlho nezdržal. No ani deti, ani najstarší z najstarších jeho ohňostroje ešte nikdy nevideli – patrili už do legendárnej minulosti.

Keď Gandalf s pomocou Bilba a niekoľkých trpaslíkov náklad vyložili, Bilbo rozdal za priehrštie peniažkov, ale ani jednu traskavú žabku či petardu – na sklamanie prizerajúcich.

„No, bežte už!“ duril ich preč Gandalf. „Ešte si toho užijete, keď príde čas.“ Nato zmizol vnútri s Bilbom a dvere sa zatvorili. Mladí hobiti ešte chvíľu márne upierali zrak na dvere a potom sa pobrali preč s pocitom, že dňa oslavy sa nedočkajú.

Bilbo a Gandalf sedeli v malej izbičke Vreckán pri otvorenom obloku s výhľadom na západ do záhrady. Neskoré popoludnie bolo jasné a pokojné. Kvety červeno a zlato planuli – papuľky, mesačnice a kapucínky sa popínali po mačinových stenách a nakúkali do okrúhlych oblokov.

„Ako tvoja záhrada žiari!“ prehodil Gandalf.

„Žiari,“ prisvedčil Bilbo. „Mám ju naozaj veľmi rád a tiež staré dobré Grófstvo, ale myslím, že potrebujem na čas odísť.“

„Chceš sa teda pustiť do svojho plánu?“

„Áno. Rozhodol som sa už pred niekoľkými mesiacmi a nerozmyslel som si to.“

„Nuž dobre. Viac o tom nehovorme. Drž sa svojho plánu – ale celého plánu – a dúfajme, že sa to obráti na dobré, ako pre teba, tak pre nás všetkých.“

„V to dúfam. V každom prípade sa hodlám vo štvrtok dobre zabaviť a vyviesť svoj žartík.“

„Len kto sa na ňom bude smiať?“ zavrtel hlavou Gandalf.

„Uvidíme,“ povedal Bilbo.

Na druhý deň zarachotili hore Kopcom ďalšie vozy a potom ďalšie a ďalšie. Mohlo to síce vyvolať šomranie v „miestnom obchode“, no ešte v ten týždeň sa začali z Vreckán valiť objednávky na všakovaké druhy potravín, tovaru a prepychových predmetov, aké sa len dali zohnať v Hobitove, Prívodí a inde na okolí. Všetkých sa zmocnilo nadšenie. Začali si odškrtávať dni v kalendári a nedočkavo vyzerali, či už nejde poštár s pozvánkou.

Onedlho sa s pozvánkami roztrhlo vrece a hobitovská pošta bola nimi zavalená, prívodská pošta zaplavená, a preto povolali na výpomoc poštárovdobrovoľníkov. Tí potom bez ustania prúdili hore Kopcom so stovkami zdvorilých obmien jedinej odpovede: Ďakujem, určite prídem.

Na vrátach Vreckán sa zjavila tabuľa s nápisom: VSTUP POVOLENÝ LEN V SÚVISLOSTI S OSLAVOU. Dnu však zriedkakedy pustili aj tých, ktorí mali alebo predstierali, že majú s oslavou niečo spoločné. Bilbo mal práce vyše hlavy – písal pozvánky, odškrtával odpovede, balil darčeky a konal isté osobné prípravy. Od Gandalfovho príchodu sa na verejnosti neukázal.

Keď sa hobiti raz ráno prebudili, na lúke južne od Bilbových dverí zbadali plno lán a žrdí na stany a pavilóny. Do brehu od cesty vysekali osobitný priechod, do ktorého vsadili široké schody a veľkú bielu bránu. Mimoriadne to zaujalo tri hobitské rodiny z Vreckanskej uličky, ktoré bývali v susedstve lúky, a ostatní im závideli. Prácu v záhrade prestal predstierať dokonca aj starý Tatko Mukro.

Začali vyrastať stany. Postavili jeden nadmieru veľký pavilón, taký velikánsky, že sa v ňom ocitol celý strom, rastúci na lúke. Hrdo stál na jednom konci za čelom hlavnej tabule. Všetky konáre ovešali lampášikmi. A čo bolo ešte sľubnejšie (pre hobitie duše) – na severnom konci lúky zriadili pod holým nebom obrovskú kuchyňu. K trpaslíkom a iným čudným ľudkom, ubytovaným vo Vreckanoch, dorazili záľahy kuchárov z hostincov a vývarovní v šírom okolí. Napätie vrcholilo. Potom sa zatiahlo. Bolo to v stredu v predvečer oslavy. Zavládla úzkosť. A potom už naozaj svitol štvrtok, 22. september. Vyšlo slnko, mračná zmizli, zaviali vlajky a radosť prepukla.

Bilbo Bublík to nazval oslavou, ale v skutočnosti to bola miešanina storakých zábav, pospletaných dokopy. Pozvali prakticky všetkých z okolia. Zopár jedincov nedopatrením prehliadli, ale prišli aj tí, takže sa nič nestalo. Pozvanie dostali aj mnohí z iných končín Grófstva a niekoľkí prišli dokonca spoza hraníc. Bilbo vítal hostí (a ďalších príchodzích) osobne pri novej bielej bráne. Rozdával darčeky všetkým bez rozdielu – našli sa i takí, ktorí zadom vyšli a znova sa vrátili k bráne. Hobiti totiž pri vlastných narodeninách rozdávajú darčeky. Spravidla neveľmi drahé, a nie tak štedro ako pri tejto príležitosti, no jednako to nebolo zle vymyslené. V Hobitove a v Prívodí mal vlastne každý deň niekto narodeniny, a tak každý hobit v okolí mal nádej aspoň na jeden darček týždenne. Nikdy sa im to nezunovalo.

Bilbo prichystal neobyčajne pekné darčeky. Hobítčatá boli také vzrušené, že na chvíľu takmer zabudli na jedlo. Boli tam hračky, aké ešte nikdy nevideli, všetky prekrásne a podaktoré očividne čarodejné. Mnohé z nich objednali už rok vopred a prišli až z Hory a z Údolu a bola to pravá trpasličia práca.

Keď všetkých hostí privítali a všetci sa konečne zhromaždili vnútri, začalo sa spievať, tancovať, vyhrávala hudba, hrali sa hry a, ako inak, jedlo sa a pilo. Stanovili tri hlavné jedlá – obed, olovrant a večeru. No obed sa od olovrantu líšil iba tým, že si všetci sadli a jedli spolu. Medzitým sa jedlo a pilo ustavične od jedenástej do pol siedmej, keď sa začal ohňostroj.

Ohňostroj bola Gandalfova záležitosť – nielenže si všetko potrebné priniesol sám, ale všetko si aj sám vymyslel a vyrobil. Osobitné efekty, zvláštne zostavy a rakety, to spúšťal a vypúšťal sám. Hojne však rozdával prskavky, traskavky, kapsle, delobuchy, blikavky, trpasličie sviečky, elfské fontány, škriatkovské škreky a hromobitie. Všetko bolo skvelé. Čím bol Gandalf starší, tým bolo jeho umenie dokonalejšie.

Niektoré rakety pripomínali kŕdle trblietavých vtákov, ktoré sladko spievali. Vzbĺkali zelené stromy s kmeňmi z temného dymu. Ich lístie sa rozvinulo, akoby v jedinom okamihu nastala jar, a zo svietiacich konárov klesali na užasnutých hobitov žiarivé kvety, ktoré mizli v závanoch sladkej vône chvíľočku predtým, ako dopadli na ich dohora vyvrátené tváre. Medzi stromami vyletovali jagavé fontány motýľov, planuli stĺpy farbistých ohňov, ktoré sa v letku menili na orly, plaviace sa lode alebo na šíky letiacich labutí. Rozpútala sa červená búrka a spŕchol žltý dážď. Vyrástol les strieborných kopijí, ktoré odrazu vyleteli do vzduchu s rykom bojujúceho vojska a potom padali do Povody, syčiac ako stovky rozpálených hadov. A na Bilbovu počesť prišlo posledné prekvapenie, ktoré hobitov ohromne vyľakalo – presne ako Gandalf zamýšľal. Zhasli svetlá. Vzniesol sa oblak dymu. Nadobudol tvar vzdialeného vrchu, ktorého končiar začal ohnivo blčať. Vyšľahli z neho zelené a šarlátové plamene a z nich vyletel červenozlatý drak – nie v životnej veľkosti, ale hrozivý a na nerozoznanie od živého. Z papule sa mu valil oheň, oči hrozivo zazerali, začalo burácať a tri razy sa prehnal nad hlavami davu. Všetci sa prikrčili a mnohí padli tvárou na zem. Drak napokon prehučal ako rýchlik, prehodil sa v salte a nad Prívodím sa v ohlušujúcom výbuchu rozprskol.

„To je znamenie na večeru!“ oznámil Bilbo. Razom bol preč strach i úzkosť a hobiti povyskakovali na nohy. Všetkých čakala skvelá večera. Všetkých, okrem tých, ktorých pozvali na osobitnú večeru v rodinnom kruhu. Tá sa konala vo veľkom pavilóne so stromom. Pozvánky obmedzili na dvanásť tuctov (hobiti nazývali tento počet hrubina, hoci na ľudí sa tento výraz nepatril používať). Hostí vybrali zo všetkých rodín, s ktorými boli Bilbo a Frodo spríbuznení, a k tomu pridali niekoľkých blízkych priateľov, napríklad Gandalfa. S dovolením rodičov tam prišlo aj veľa mladých hobitov, lebo hobiti sa správali k deťom tolerantne, pokiaľ išlo o to, že mohli zostať hore dlhšie, a najmä keď sa naskytala nádej, že sa zadarmo najedia. Vychovať mladých hobitov, to sa veru bolo čo oháňať.

Boli tam mnohí Bublíkovci a Veselkovci a tiež mnohí Bralovci a Brandylenovci. A rozliční Duravovci (príbuzní Bilbovej starej mamy), rozliční Kyprošovci (rodina s jeho bralovským starým otcom) a zastúpení boli Vrtochovci, Brušinovci, Remeníkovci, Jazvecovci, Dobročkovci, Trubačovci a Hrdonožkovci. Niektorí boli Bilbovi vzdialení príbuzní a podaktorých v Hobitove ešte nikdy nevideli, lebo bývali v odľahlých kútoch Grófstva. Nezabudlo sa ani na mechovických Bublíkovcov. Prišli Otho a jeho žena Lobelia. Bilba nemali radi a Froda neznášali, ale pozvánka, napísaná zlatým atramentom, bola taká nádherná, že nemali síl odmietnuť. Ba čo viac, ich bratanec Bilbo sa dlhé roky zaoberal kuchárskym umením a jeho stôl bol chýrečný.

Všetkých stoštyridsaťštyri pozvaných sa tešilo na príjemnú hostinu. Trocha sa, pravda, obávali hostiteľovho preslovu po večeri (neodmysliteľný bod programu). Mal vo zvyku zabrúsiť do vecí, ktorým hovoril poézia, a občas po jednom či dvoch pohárikoch robil narážky na streštené dobrodružstvá svojej tajomnej cesty. Hostí nesklamal. Hostina bola naozaj veľmi príjemná – výdatná, hojná, rozmanitá a dlhá. V nasledujúcich týždňoch poklesol nákup potravín v celom okolí takmer na nulu, no keďže Bilbovo pohostenie vyčerpalo zásoby väčšiny obchodov, pivníc a skladov v okruhu mnohých míľ, tak veľa sa zasa nestalo.

Keď bolo po hostine (viac-menej), prišlo na preslov. Prítomní boli už v zhovievavom rozpoložení a v onom blaženom štádiu, ktorému hovorili „vypĺňanie kútikov“. Popíjali obľúbené nápoje, odštipkávali z obľúbených pochúťok a zabúdali na obavy. Boli ochotní vypočuť si hocičo a jasať po každej vete.

„Moji milí,“ začal Bilbo, vstávajúc zo svojho miesta.

„Čujte! Čujte! Čujte!“ rozľahlo sa mocne a prešlo to do zborového skandovania, ani čo by sa prítomní nechceli riadiť vlastnou výzvou. Bilbo odišiel zo svojho miesta a postavil sa na stoličku pod osvetleným stromom. Na rozžiarenú tvár mu dopadalo svetlo z lampášikov, zlaté gombičky na vyšívanej hodvábnej veste sa mu ligotali. Všetci ho videli. Jednu ruku držal zdvihnutú, druhú mal vo vrecku nohavíc.

„Moji milí Bublíkovci a Veselkovci,“ začal znova. „A moji drahí Bralovci a Brandylenovci, Duravovci a Kyprošovci, Vrtochovci, Trubačovci, Brušinovci, Remeníkovci, Dobročkovci, Jazvecovci a Hrdonožkovci.“

„Hrdo-NOHOVCI!“ zahrmel z úzadia pavilónu starý hobit. Bol, pravdaže, z rodiny Hrdonožkovcov, ale obmenu mena si plne zaslúžil. Chodidlá mal velikánske, mimoriadne chlpaté a obidve vyložené na stole.

„Hrdonožkovci,“ zopakoval Bilbo. „A tiež moji dobrí mechovickí Bublíkovci, ktorých konečne zasa vítam vo Vreckanoch. Dnes mám stojedenáste narodeniny – dnes sa dožívam stojedenásť rokov!“

„Hurá! Hurá! Veľa šťastia!“ rozľahli sa výkriky a prítomní začali radostne tĺcť do stolov. Bilbo si počínal výborne. Práve takto to mali radi – krátko a jasne.

„Dúfam, že sa všetci zabávate rovnako dobre ako ja.“ Ohlušujúce jasanie. Výkriky áno (a nie). Zabľačali trúbky a rohy, zapískali píšťalky, ozvali sa iné hudobné nástroje. Bolo tam, ako sme už povedali, veľa mladých hobitov. K slovu sa dostali stovky hracích prskaviek. Na väčšine bol nápis ÚDOL, čo väčšine hobitov nič nehovorilo, no zato sa všetci zhodli, že sú to úžasné prskavky. Skrývali sa v nich hudobné nástroje, drobučké, ale dokonalé a vydávali očarujúce tóny. V jednom kúte sa skupinka mladých Bralovcov a Brandylenovcov nazdávala, že strýko Bilbo už skončil (veď už povedal všetko, čo treba), a tak narýchlo zostavili orchester a spustili veselý tanec. Pán Everard Bral a slečna Melilot Brandylenová vyskočili na stôl so zvončekmi v rukách a začali tancovať skočnú – pekný, ale dosť bujný tanec.

Bilbo však ešte neskončil. Neďaleko stojacemu mládencovi vytrhol roh a tri razy mocne zatrúbil. Hluk utíchol.

„Nezdržím vás dlho!“ zvolal. Celé zhromaždenie zajasalo. „Zvolal som vás sem s istým cieľom!“ Čosi v jeho tóne zapôsobilo. Rozhostilo sa takmer ticho a podaktorí Bralovci nastražili uši.

„Vlastne s trojakým cieľom! Predovšetkým som vám chcel povedať, že vás mám všetkých nesmierne rád a že stojedenásť rokov je prikrátky čas na život medzi takými skvelými a obdivuhodnými hobitmi!“ Výbuch nadšenia a súhlasný rev.

„Ani polovicu z vás nepoznám tak dobre, ako by som si želal, a ani polovicu z vás nemám tak rád, ako by ste si zaslúžili!“ To bolo nečakané a trocha komplikované. Tu a tam sa ozval potlesk, no väčšina mlčala a dumala, či je to poklona.

„Po druhé, aby som oslávil narodeniny.“ Opäť jasanie. „Mal by som povedať – naše narodeniny. Lebo narodeniny má aj môj dedič a synovec Frodo. Dnes dovršuje plnoletosť a ujíma sa svojho dedičstva.“ Letmý potlesk starších a z mladých hrdiel zopár hlasných výkrikov „Frodo! Frodo! Náš starý Frodo!“ Mechovickí Bublíkovci sa zachmúrili a uvažovali, čo znamenajú slová „ujíma sa svojho dedičstva“.

„Spolu máme stoštyridsaťštyri rokov. Váš počet sme zvolili tak, aby zodpovedal tomuto pozoruhodnému súčtu – jedna hrubina, ak smiem použiť ten výraz.“ Nijaké nadšenie, nijaké jasanie. To je smiešne, vraveli si prítomní. Mnohí hostia, najmä mechovickí Bublíkovci, sa cítili urazení. Zavolali ich sem len na doplnenie počtu, priložili ich ako tovar do balíka. Jeden veľtucet, no namojveru. Taká neslušnosť!

„Je to zároveň – ak mi dovolíte malý výlet do dávnej minulosti –, je to zároveň výročie môjho príchodu v sude do Esgarothu na Dlhom jazere. Celkom som vtedy zabudol, že mám narodeniny. Mal som vtedy iba päťdesiatjeden rokov a narodeniny sa mi nezdali také dôležité. Hostina však bola skvelá, i keď som bol strašne prechladnutý a pamätám sa, že som sa zmohol iba na slová: Ďakujeb váb bdohokrát. Teraz to zopakujem správne – Ďakujem vám mnohokrát, že ste prišli na moju malú oslavu.“

Zaryté mlčanie. Na všetkých padol strach, že hrozí pesnička alebo báseň. Boli čoraz znudenejší. Prečo už neprestane a nenechá ich, aby mu pripili na zdravie? Bilbo sa však nepustil do spevu ani do recitovania. Na okamih zmĺkol.

„A konečne po tretie – chcem urobiť VYHLÁSENIE!“

Posledné slovo zahlaholil tak dôrazne, že každý, kto ešte vládal, sa nevdojak vystrel. „S ľútosťou vám oznamujem – hoci, ako som povedal, stojedenásť rokov je medzi vami prikrátky čas –, že toto je KONIEC. Idem. Odchádzam. V tejto chvíli. ZBOHOM!“

Zostúpil zo stoličky a zmizol. Oslepujúco sa zablyslo a všetci zažmurkali. Keď otvorili oči, Bilba nebolo. Stoštyridsaťštyri ohromených hostí sedelo, akoby im niekto vzal reč. Starý Odo Hrdonožka si zložil nohy zo stola a zadupal. Nato sa rozhostilo mŕtve ticho. A potom po niekoľkých hlbokých nadýchnutiach začali všetci Bublíkovci, Veselkovci, Bralovci, Brandylenovci, Duravovci, Kyprošovci, Vrtochovci, Brušinovci, Remeníkovci. Jazvecovci, Dobročkovci, Trubačovci a Hrdonožkovci hovoriť jeden cez druhého.

Všetci sa zhodovali na tom, že to bol veľmi nevkusný žart a že bude treba ďalšie jedlo a pitie, aby sa hostia zotavili z otrasu a rozhorčenia. „Je to blázon. Vždy som to hovoril.“ Táto veta sa ozývala najčastejšie. Ba aj Bralovci (s niekoľkými výnimkami) pokladali Bilbovo správanie za nemožné. V tých chvíľach vládlo všeobecné presvedčenie, že Bilbovo zmiznutie je len samopašný kúsok.

No starý Rory Brandylen si tým nebol taký istý. Vek ani výdatná večera mu nezatemnili rozum a svojej neveste Esmeralde povedal: „Čosi tu nesedí, milá moja! Tak sa mi zdá, že sa ten pojašený Bublík znova vydal kamsi v čerty! Blázon starý. Nuž ale čo – jedlo so sebou neodniesol.“ Zavolal na Froda, aby dal zasa roznášať víno.

Frodo ako jediný z prítomných neprevravel ani slovko. Hodnú chvíľu sedel mlčky vedľa Bilbovej prázdnej stoličky a nevšímal si poznámky a otázky. Bilbov žart sa mu, samozrejme, páčil, hoci bol doň vopred zasvätený. Iba s námahou ovládal smiech, keď videl rozhorčené prekvapenie ostatných. No zároveň bol hlboko dojatý – odrazu si uvedomil, ako veľmi má starého Bilba rád. Väčšina hostí ďalej jedla a pila a rozoberala Bilbove výstrednosti, dávnejšie i terajšie. Mechovickí Bublíkovci však s hnevom odišli. Ani Frodovi sa už nechcelo oslavovať. Vydal príkazy, aby priniesli ešte víno, potom vstal, mlčky dopil svoj pohár na Bilbovo zdravie a vykĺzol z pavilónu.

Pokiaľ ide o Bilba, už v priebehu preslovu ohmatával vo vrecku zlatý prsteň – svoj čarodejný prsteň, ktorý toľké roky tajil. Keď zostúpil zo stoličky, nastokol si ho na prst a od tej chvíle ho už nijaký hobit v Hobitove nikdy nevidel.

Rýchlo vykročil k svojej nore. Na okamih zastal a s úsmevom sa započúval do haravary v pavilóne a do veselého vystrájania inde na lúke. Potom vstúpil dnu. Vyzliekol si slávnostný odev, poskladal vyšívanú hodvábnu vestu, zabalil ju do jemného papiera a odložil. Rýchlo si navliekol staré obnosené háby a prepásal sa ošúchaným koženým opaskom. Naň si zavesil krátky meč v obdratej pošve z čiernej kože. Zo zamknutej zásuvky, raziacej naftalínom, vytiahol starý plášť a kapucňu. Jedno i druhé držal pod zámkou, akoby šlo o dajaké drahocennosti, hoci to bolo také zaplátané a nečasom ošľahané, že sa už nedala rozoznať pôvodná farba. Kedysi bola azda tmavozelená. Plášť i kapucňa mu boli trocha priveľké. Potom sa pobral do pracovne a z veľkej pokladnice vybral predmet zavinutý do starých šiat – v koži viazanú knihu a veľkú objemnú obálku. Knihu a balík vopchal do ťažkej torby, ktorá bola už takmer plná. Do obálky strčil svoj zlatý prsteň spolu s jemnou retiazkou, obálku zalepil a nadpísal ju Frodovým menom. Najprv ju položil na rímsu nad kozubom, ale z ničoho nič ju zasa vzal a strčil si ju do vrecka. V tej chvíli sa otvorili dvere a dnu rýchlo vstúpil Gandalf.

„Buď pozdravený,“ privítal ho Bilbo. „Už som si vravel, či sa ukážeš.“

„Som rád, že som ťa našiel viditeľného,“ odvetil čarodejník, sadajúc si na stoličku. „Chcel som ťa ešte zastihnúť a naposledy si pohovoriť. Máš hádam pocit, že všetko vyšlo skvele a podľa plánu, nie?“

„Áno, mám,“ prikývol Bilbo. „Hoci ten záblesk bol prekvapením. Celkom ma vyľakal, nehovoriac o ostatných. Malé vylepšenie z tvojej strany, všakže?“

„Tak. Veľmi múdro si prsteň po celé roky tajil, a preto sa mi zdalo potrebné poskytnúť hosťom niečo iné, čo by vysvetlilo tvoje náhle zmiznutie.“

„A pokaziť mi žartík. Si už raz taký starý strkalnos,“ zasmial sa Bilbo. „Ale ako zvyčajne – asi vieš najlepšie, čo a ako.“ „To veru viem – keď už niečo viem. Ale v tejto veci veľkú istotu nemám. Dospelo to k záveru. Svoj žartík si si vystrojil, vyľakal či urazil si väčšinu príbuzenstva a postaral si sa, aby malo celé Grófstvo deväť či skôr deväťkrát deväť dní o čom hovoriť. Chceš zájsť ešte ďalej?“

„Pravdaže. Cítim, že potrebujem oddych, dlhý oddych, ako som ti už povedal. Možno natrvalo. Nerátam, že by som sa niekedy vrátil. Ba vlastne sa mi ani nežiada a už som všetko zariadil.

Som už starý, Gandalf. Nevyzerám na to, ale začínam to cítiť v hĺbke srdca. Vraj zachovaný. Pche!“ odfrkol. „Cítim sa celý akýsi riedky, taký roztiahnutý, ak ma chápeš. Ako maslo, rozotreté na priveľkom kuse chleba. Čosi tu nehrá. Potrebujem zmenu alebo čo.“

Gandalf sa mu zvedavo prizrel. „Nie, čosi tu nehrá,“ pripustil zadumane. „Ba hej, tvoj plán bude asi to najlepšie, čo môžeš urobiť.“

„Tak či onak, už som sa rozhodol. Zasa chcem vidieť hory, Gandalf – hory! A potom si nájsť miestečko, kde si vydýchnem. V tichu a v pokoji bez dotieravého príbuzenstva a bez návštevníkov, parom ich ber, čo mi ustavične kmášu za zvonec. Dúfam, že tam niekde v ústraní dokončím svoju knihu. Už som aj vymyslel pekný záver – a šťastne žil, kým nezomrel.“

Gandalf sa zasmial. „Dúfam, že sa mu to pošťastí. Ale tvoju knižku nebude nikto čítať, nech sa skončí hocijako.“

„Nuž, ktovie. Vieš ty, čo môže priniesť budúcnosť? Frodo si z nej už prečítal, čo mám napísané. Dáš mi naňho pozor, nespustíš z neho oko, dobre?“

„Neboj sa – hoci aj obidve, pokiaľ mi budú slúžiť.“

„Šiel by, pravda, so mnou, keby som ho požiadal. Dokonca sa mi raz ponúkol – krátko pred oslavou. Ale v skutočnosti sa mu to ešte nežiada. Ja chcem ešte raz pred smrťou vidieť divočinu. A hory. No on ešte miluje Grófstvo, jeho lesy, lúky a riečky. Malo by mu tu byť dobre. Všetko mu tu, samozrejme, nechávam, okrem niekoľkých maličkostí. Dúfam, že bude šťastný, keď si zvykne stáť na vlastných nohách. Je čas, aby sa stal sám svojím pánom.“

„Všetko?“ spozornel Gandalf. „Aj prsteň? Pristal si na to, nezabúdaj.“

„No... iste... iste...“ vyjachtal Bilbo.

„Kde je?“

„V obálke, ak už musíš vedieť,“ vyhŕkol Bilbo netrpezlivo. „Tam na rímse. Vlastne – nie! Tu je, v mojom vrecku!“ Zháčil sa. „Nie je to čudné?“ povedal ticho sám pre seba. „A nakoniec – prečo nie? Prečo by tam nemal zostať?“

Gandalf si Bilba opäť prísne premeral a v očiach sa mu zablyslo. „Nazdávam sa, Bilbo, že by si ho tu mal nechať,“ povedal ticho. „Vari nechceš?“

„Ale chcem – a nechcem! Keď už na to prišlo, neviem, akosi sa mi s ním nechce rozlúčiť. A vôbec, prečo by som mal? Prečo to odo mňa chceš?“ oboril sa na Gandalfa a čudne sa mu pritom zmenil hlas. Spríkrel podozrievavosťou a podráždením. „Stále do mňa dobiedzaš kvôli tomu prsteňu, no kvôli ostatným veciam, ktoré som si priniesol z výpravy, si ma neotravoval.“

„Nie, ale musel som do teba dobiedzať,“ povedal Gandalf. „Chcel som vedieť pravdu. Bolo to dôležité. Čarodejné prstene sú – sú jednoducho čarodejné. A sú zriedkavé a zvláštne. Zaujímal som sa o tvoj prsteň takpovediac ako odborník. A stále sa zaujímam. Rád by som vedel, kde je, keď sa zasa vyberáš na potulky. A okrem toho si myslím, že si ho mal už naozaj dosť dlho. Už ho nebudeš potrebovať, Bilbo, ibaže by som sa celkom mýlil.“

Bilbo očervenel a oči mu hnevlivo zablýskali. Prívetivá tvár mu stvrdla. „Prečo by som ho nemal potrebovať?“ zvolal. „A vôbec, čo ťa do toho, ako naložím so svojimi vecami? Prsteň je môj. Našiel som ho. Prišiel ku mne.“

„Pravdaže, pravdaže,“ tíšil ho Gandalf. „Nemáš sa prečo rozčuľovať.“

„Ak sa rozčuľujem, môžeš za to ty,“ odsekol Bilbo. „Je môj, vravím ti. Môj a môj. Môj milučký. Tak – môj milučký.“

Gandalfova tvár zvážnela a spozornela a len kratučký záblesk v jeho hlbokých očiach prezradil, ako ho to zarazilo, ba vyľakalo. „Tak ho už ktosi nazval, ale nebol si to ty,“ pripomenul.

„Ale teraz mu tak hovorím ja. A čo? Čo na tom, že Gloch povedal to isté? Už nie je jeho, ale môj. A veru si ho nechám!“

Koniec ukážky